134 



Om den Ødelæggelse, Mennesket afstedkommer 

 i Plante- og Dyreverdenen, kan man faa et Begreb 

 ved at betragte stærkt dyrkede Egne. Græsenge, 

 Kornmarker, Vinbjærge, Frugthaver og forstmæssigt 

 drevne Skove fortrænge ai vild Vegetation med deres 

 faa, ensformige Kulturplanter og betinge en lige saa 

 fattig og ensformig Dyreverden. Selv en Mængde 

 af de mindste Planter og Dyr, som Mosser, Laver, 

 Svampe og Insekter, blive fordrevne paa Grund af 

 det nære Forhold, der er mellem de levende Væsener. 



Saaledes uddø Arterne i Hundredevis, om end 

 foreløbig blot lokalt. Med dem svinder den fri 

 Naturs Poesi og Skønhed. I Stedet faa vi opdyr- 

 kede Egne med Civilisation og aandelig Dannelse. 

 Denne Naturens Forandring henimod det Nj^ttige og 

 Hensigtsmæssige erindrer om et lignende Omslag i 

 Menneskeslægtens sociale Liv. Begge følge en Natur- 

 lov. Vi ombytte Underets gamle Poesi med Lov- 

 bestemthedens nye Poesi, vi bytte en vilkaarlig, over- 

 naturlig personlig St3'relse med en klar Naturordning, 

 og Hensynet til vore Følelser maa vige for Tilfreds- 

 stillelsen af højere aandelige Fornødenheder. 



Men er det nu virkelig en Vinding? — Vi ville 

 svare, at det sande altid tillige er det gode og det 

 skønne. » 



(Vinteren IS'o/ti.) 



