186 



og Dansens Rytmer, og Zeus saa' til med Fug- 

 lenes stærke Konge ved sin Fod. — I Middelalde- 

 rens Himmel endelig hverken spises eller drikkes 

 der, om der end bestandig er nok for Sanserne. 

 Faderen sidder paa sin gyldne Throne, Verdens- 

 sceptret hviler i hans Haand, og det hvide Oldinge- 

 skæg bølger ned over hans brede Bryst. Ved hans 

 højre Side sidder Sønnen med de fine, smerteældede 

 Træk under de brune Lokkers Fald, ved hans ven- 

 stre Jomfrumoderen, som smilende ser paa det' 

 Sværd, der stod i hendes Hjærte. Over dem Alle 

 svæver Aandens hvide Due i vidunderlig Lysglans, 

 fra den daler Lj^'set over det Hele, bølger mod Hel- 

 geners lange Række, bryder sig tusendfold i Engle- 

 havets hvide Vinger og gyldne Lokker og smelter 

 sælsomt sammen med de frelste Sjæles Jubelsange 

 til en mægtig, al Mislyd, al Sorg og Kval døvende 

 og overvældende Harmoni. 



Naar man alene lægger Vægt paa den sanse- 

 lige Opfattelse af Guddommen, synes Springet fra 

 Gimle og Olympen til Katolicismens Himmel ikke 

 at være saa meget stort; er der maaske et langt 

 større mellem den sidste og Protestantismens Him- 

 mel? lalfald ikke straks. Den materialistiske Op- 

 fattelse af de Billeder, i hvilke den aabenbarede 

 Religion havde klædt sig, opbrændes ikke sammen 

 med Pavens Bulle ; selv den flygtigste G:ennembladen 

 af Postiller og Salme-Samlinger fra det svundne 

 Aarhundrede vil overbevise En derom. Der er her 

 overalt — for den moderne Bevidsthed — en Snever- 



