140 



færdige ind i Edens Have, blot til Glæde for Adam 

 og Eva. Nu optræder Dai-win og Mange med ham 

 og siger, at al denne vidunderlige Mangfoldighed 

 har udviklet sig af faa og simple Former efter Love, 

 der have udviklet sig sampien med Formerne. End 

 ikke Mennesket, Naturens Herre, den sidst Skabte, 

 ham, hvem man til alle Tider har antaget for skilt 

 fra Jordens øvrige levende Væsner ved et uover- 

 stigeligt Svælg, ikke engang ham kan denne revo- 

 lutionære Aand lade i Fred. Det, vi i disse Blade 

 skulle søge om ikke at bevise, saa dog at vise 

 Muligheden af, er nemlig, at Mennesket kun er de 

 organiske Formers højeste Repræsentant, og at han 

 har udviklet sig af en lavere Form, hvis Stamtræ 

 stiger ned til Dyrene. Om nu ogsaa denne Syns- 

 maade ved første Øjekast ser ud som den raaeste 

 Materialisme, som en hensynsløs Krænkelse af Men- 

 neskets Majestæt: mon den saa dog ikke ved nøjere 

 Betragtning skulde vise sig at være sundere og 

 ædlere end de dunkle Drømme om Adam og Eva 

 i Edens aldrig fundne Have, saa vist som den 

 dybere set er langt idealere, idet den peger mod 

 Fuldkommengørelsen og forjætter en stadig Tilvækst 

 i Intelligens! Hvorom Alting er — fordi Synsniaaden 

 er overraskende og (for det store Pul^Ukuui) ny, er 

 det ganske vist ikke derfor givet, at den ogsaa er 

 holdbar og sand; men paa den anden Side vil det 

 heller næppe være rigtigt at ignorere den, netop 

 fordi den bryder nye Baner: Newton og hans For- 

 gængere fik dog Ret, og det er i ethvert Tilfælde 



