148 



mellem en Ildlænder og Newton eller Shakespeare. 

 Nej, det, der stiller sig som en uafviselig Fordring, 

 uden hvis Opfyldelse endnu Intet er bevist, - det er 

 at godtgøre, at der ikke eksisterer nogen Grundfor- 

 skel mellem Menneskets ,og de højere Pattedyrs 

 Aandsævner. Lader os derfor betragte Sagen fra 

 denne Side. 



For det første er det almindelige Indtryk af 

 den omgivende Verden det samme for Mennesker 

 og højere Dyr, da Sanserne ere de samme. Frem- 

 deles have de nogle Instinkter fælles, som Selvop- 

 holdelsesdriften, Kønsdriften, Kærlighed til Afkom- 

 met, Afkommets Evne til at die o. s. v., ligesom 

 der heller ikke viser sig nogen synderlig Forskel, 

 naar Talen er om Sindstilstande og Sindsbevægelser. 

 Skrækken virker paa de højere Dyr som paa os, 

 Musklerne skælve, Hjærtet slaar stærkere, og Haaret 

 rejser sig. Glæde over Tilværelsen se vi klart hos 

 Hvalpe, Killinger og Lam*), naar de lege ligesaa 

 fornøjede som Menneskebørn. Mistænksomhed, 

 Frygtsomhed og Mod vise sig saa almindeligt hos 

 Dyrene, at vi ikke behøve at nævne Eksempler, 

 ligesom ogsaa Enhver har set, hvor skinsyg en 

 Hund kan være, naar dens Herre kærtegner et andet 

 Dyr. Den sidstanførte Iagttagelse, mener Darwin, 

 viser, at Hunden ikke alene har Trang til at elske, 

 men ogsaa Længsel efter at elskes. Hunden har 

 fremdeles Ærgerrighed, den holder af Ros, den viser 



*) Efter Hiiber skulle ogsaa Myrene lege. 



