150 



komme afsted dermed. Efter en Stund at have 

 staaet og set meget ulykkelig ud, trykket af Situa- 

 tionens Vanskelighed, fandt den endelig paa at bide 

 den ene And helt ihjel (den plejede ellers aldrig at 

 krumme saa meget som en Fjer paa Vildtet), tog 

 den saarede And i Munden, svømmede over med 

 den, og hentede saa bagefter den døde. 



Man har lagt megen' Vægt paa, at Dyrene ikke 

 betjene sig af nogen som helst Art af Redskaber til 

 at støtte de Kræfter, de have fra Naturens Haand, 

 og dette vilde maaske ogsaa kunne anføres som en 

 væsenlig Forskel mellem Mennesker og Dyr, hvis 

 det virkelig forholdt sig saaledes; det gør det imid- 

 lertid ikke. Man har set Aben bruge Sten til at 

 knuse haarde Nødder, man har set den benytte sig 

 af Løftestænger til at fjærne tunge Genstande, og 

 man har ogsaa i Kamp mellem forskellige Bavian- 

 horder set det ene Parti betjene sig af større Klippe- 

 blokke paa den fra Slaget ved Roncesvalles og den 

 tyrolske Frihedskamp bekendte Maade. 



Hvad Talen angaar, da maa vi for det første 

 huske paa, at Mennesket ikke er det eneste Djt, 

 som i Lyde udtrykker, hvad der foregaar i hans 

 Sjæl ; Hunden f. Eks. har, foruden at den kan ud- 

 trykke sig ved forskellige knurrende Lyde, flere 

 Maader at gø paa. Der er Ærgrelsens skarpe, 

 korte Bjæffen, Ivrighedens fulde Glammen, Glædens 

 overgivne Gøen, som naar den faar Lov til at gaa 

 ud at spasere med sin Herre, Fordringens bestemte 

 Gøen, naar den f. Eks. vil have en Dør lukket op; 



