156 



anføre, at Hnssvalen, der jo er en Trækfugl, ofte 

 om Efteraaret forlader sine spæde Unger for at følge 

 Flokken. 



Vor Forudsætning er saaledes ved disse Eks- 

 empler bevist at være rigtig, og den Slutning paa- 

 trænger sig os da med Magt: at med vore aande- 

 lige Evner vilde Dyrene ogsaa have en ligesaa høj 

 Moral som vor. 



Vi have nu set, hvorledes hele Menneskets BN'g- 

 ning, dets Fostertilstand og dets rudimentære Or- 

 ganer pege hen paa en Nedstammen fra en lavere 

 Form, og vi have endvidere set, at de høje aande- 

 lige Ævner, som Mennesket har i Eje, ikke lægge 

 nogen uoverstigelig Hindring i Vejen, ikke begrunde 

 nogen Væsensforskel. Men for at Overgangen fra 

 et abelignende Dyr til Menneske skal være mulig, 

 kræves der, at disse «mer end Aber» have varieret 

 paa Sjæl og Legeme, og at deres Børn og Børne- 

 børn i fjærne Led have været underkastede den 

 samme Foranderlighed. Direkte at bevise dette, 

 lader sig selvfølgelig ikke gøre; men det vil ogsaa 

 være tilstrækkeligt at vise, at Mennesket, som det' 

 lever nu, varierer, og at dets Foranderlighed har de 

 samme Aarsager og ere de samme Love undergivne 

 som de højere Dyrs. — At der er Forskel paa ]\Ien- 

 nesker, at vi mellem Tusender af Ansigter ikke finde 

 to, der ligne hinanden, og mellem Hundreder af 

 Figurer ikke to, der ere ens, er noget, som Enhver 

 har bemærket. Det er imidlertid ikke alene i det 

 Ydre, at de forskellige Mennesker afvige fra hin- 



