I 



171 



Dctt Korhold ville vi kalde Parrinjr?»vnlj:et 



(Hcxual seiectionj, og med dette staar a- 



iedes til 



Mei: 1 'vrigets Hanner og Hunner er der 

 andre Forskelligheder end den, 8om fortrinsvis gør 

 <leni til Han og Hun. Vi tinde saaledes Dyr, hvor 

 Hannen har Sanser og Bevægelsesredskaber, som 

 Hunnen ganske mangler. Der er Flue- Hunner, 

 Hom nære sig af at suge Blod, medens Hannerne 

 leve af Blomstersaft, og der er Krebsehanner, som 

 lil Forskel fra Hunnerne have Svonnnelien. Men 

 dtr (I- ogsaa Hanner, som sjiies at være sørgeligt 

 forfordelte, idet de nemlig have saa ufuldkomne 

 Munde, at de ikke kunne tage Næring lil sig, og 

 hos Smaakrcbsene i Afdelingen Snerlefødder er 

 Hannen i den ynkelige Stilling: at maatte snylte 

 j>aji Hunnen. Tiltrods for alt dette er det dog ikke 

 for ingenting, at Menneskene kalde Hannerne det 

 stærke Køn og Hunnerne det svage; thi ii;i:ir vi 

 ikke gaa altfor langt ned i Dyreriget, er Hovedreglen 

 altid denne: at Hannen er størst, sticrkest og mest 

 stridbar, at dens Angrebs- og Forsvarsvaaben ere 

 bedre udviklede end Hunnens, og endelig at den 

 har rigere Farver og skønnere Toner. Dis.se Han- 

 nemes Fortrin kunne jo nu ikke være vundne ved 

 Kvalitetsvalget; thi dét vilde have taget Hunnerne 

 med. Vi maa da søge efter et mere begrænset 

 [Kvalitetsvalg, et, som kun \'irker paa Hannerne, og 

 [Wa Kvnlit«'(f«valget har fit nødvendige PrHH'e«l*»nH i 

 Kan Tilvær« aer det nai at 



