176 



de ikke nedarves ligeligt af begge Køn stemmer 

 ganske med det lidet sikre, vi vide om Nedarvin- 

 gen. Det er nemlig en Regel (med Undtagelser), at 

 de Karakterer, der vise sig hos det ganske unge 

 Dyr, ere fælles for begge Køn, de, der vise sig hos 

 det næsten udvoksne Dyr, derimod bundne til et 

 bestemt Køn ; og Parringskaraktererne kunne jo kun 

 være erhvervede af parringsdygtige , altsaa ældre 

 Individer. 



Det er da saaledes en dobbelt Kamp, det en- 

 kelte Dyr maa underkaste sig: først den store Til- 

 værelseskamp, hvor det som Art staar imod andre 

 Arter, og dernæst Parringskampen , hvor det som 

 Individ maa hævde sin Plads overfor Artens andre 

 Individer. Vi skulle nu nogenlunde detailleret 

 skildre, hvorledes denne Kamp føres paa de forskel- 

 lige Steder i Dyreriget. 



Man sætter i Almindelighed Dyrenes sjælelige 

 Ævner vel lavt og antager som Følge deraf, at For- 

 holdet mellem Hannerne og Hunnerne er temmelig 

 interesseløst. Denne Antagelse har unægtelig sin 

 Berettigelse, naar Talen er om de laveste Dyr, med 

 hvis sjælelige Ævner det meget rigtigt staar lidt 

 svagt; men saasnart vi ere komne bort fra Straale- 

 dyrene og lidt ind i Bløddyrene , finde vi straks 

 Momenter af en højere Erotik. Der er saaledes den 

 tykke, sorte Skovsnegl; hvem skulde tro, at man*) 

 kunde sige om den, at der er Forførelse i dens 



•) Agassiz. 



