196 



tige Sammenstød. Parringskampene forklare tillige 

 meget let Udviklingen af visse Forsvarsvaaben, — 

 saaledes af det tykke « Skjold » paa Vildsvinets 

 Skuldre og af Barbirussens store, bøjleformede 

 Tænder, der aldeles ikke kunne bruges til Angreb. 

 Manker kunne baade være 'Prydelse og Forsvars- 

 vaaben, — Hingste og Løver søge altid at gribe 

 hinanden i Nakken — men da vi paa andre Steder 

 blandt Pattedyrene have Haarene anvendt aldeles 

 afgjort ornamentalt, maa de vel nærmest regnes til 

 det første. De omtalte Haarprydelser findes hos 

 fiere Abeslægter; de ere her utvivlsomt først vundne 

 ved Parringsvalg og saa senere nedarvede ligeligt til 

 begge Køn. Over Hornenes Stilling er det ikke let 

 at blive klar, da de baade kunne være Forsvars- 

 og Angrebsvaaben , Prydelser og en Del til (der er 

 saaledes en Ged fra Himalaya, som, naar den, hvad 

 der ofte hændes, falder ned, bøjer Hovedet tilbage 

 og tager Stødet af med sine buede Horn). Hvad 

 skal man f. Eks. sige om Kronhjortens stolte 

 Takker, der endog kunne have indtil 33 Grene? 

 De maa vel nærmest tjene til Stads, da Stødet af 

 en enkelt Spids vilde være lige saa farligt om ikke 

 farligere end et Puf af hele dette Horntræ, der des- 

 uden er lige uheldigt for Sejerherren og den over- 

 vundne, idet Grenene ofte vikles saaledes ind i hin- 

 anden, at Dyrene ikke kunne skilles. Det eneste, hvis 

 Nytte er klar, er Øjentakkerne , idet de ere virk- 

 somme Beskyttelsesorganer. Et antilopeagtigt Dyr 

 {Oryx leucoryx) har saa lange og saa langt tilbage- 



