204 



hed ikke gaaede Kvinden helt forbi, de ere ikke 

 blevne nedarvede alene af Mændene, men blot mest 

 af dem; havde det første været Tilfældet, vilde der 

 nu i aandelig Henseende være lige saa stor Forskel 

 paa Mand og Kvinde, som der i legemlig Henseende 

 er paa en Paafuglehane og en Paafuglehøne. Imid- 

 lertid er der jo som sagt alligevel Forskel, og Kvin- 

 derne maatte i meget lang Tid, mange Generationer 

 igennem, være stillede paa en saadan Maade, at 

 Fordringerne til deres aandelige Ævner vare langt 

 større end selv nu, for at de i Gennemsnit skulde 

 komme i Besiddelse af lige saa store aandelige 

 Ævner, som Mændene gennemsnitlig have. 



Efter saaledes at have vist, at der findes Par- 

 ringsvalg mellem Menneskene, samt hvorledes det 

 har været meget virksomt i flere Henseender, vende 

 vi os til det Punkt, der særlig ligger os paa Hj ærte: 

 til Skønheden. Mennesket fødes næppe med nogen 

 Forestilling om, hvad der er skønt; denne Fore- 

 stilling kan nemlig ikke ses at staa i Forbindelse 

 med noget Instinkt, i alt Fald ikke med noget, der 

 viser sig før henad Modenhedslilstanden. Børn have 

 saaledes næppe noget Begreb om Skønhed; under 

 alle Omstændigheder have de det kun paa anden 

 Haand, og det synes, som om de — da de have 

 mærket, at det er noget, der skattes — halvvejs 

 slaa det sammen med det gode. Det \\\ aldrig 

 falde noget Barn ind, at en Helt, en stor Mand 

 kan være styg, lige saa lidt som man i Almindelig- 



