224 



øvrigt i Sproget sit Pendant i det ulogiske Udtryk: 

 «lad mig se», og de følges hyppigt ad. Paa samme 

 Maade forklares det, at Folk, hvis Øjne ofte ere 

 angrebne, gnide sig i Øjet, naar der er noget, de 

 ikke kunne finde ud af, og at Bønder under lig- 

 nende Omstændigheder klø sig 4 Hovedet. Den lette 

 Hoste hos forlegne Folk hører ogsaa herhen, lige- 

 som det at lukke Øjnene og vende Hovedet bort, 

 naar der tales om et eller andet skrækkeligt eller 

 modbydeligt Sjai. At alle disse Bevægelser ere 

 blevne mere indgroede, næsten instinktmæssige ved 

 Nedarvning gennem utallige Generationer, er mere 

 end sandsynligt. Man indvende ikke, at de ere for 

 ubetj'delige til at kunne nedarves: dertil er næsten 

 Intet for ubetydeligt. For en Sikkerheds Skyld 

 skulle vi anføre et Eksempel, der er alt andet end 

 enestaaende, og for sig selv lige saa godt som ti: 

 Der var en Mand, der havde den Ejendommelighed, 

 at han, naar han laa paa Ryggen og sov, under- 

 tiden løftede sin højre Arm langsomt op i Højde 

 med Panden og saa lod den falde tungt ned, saa- 

 ledes, at Haandledet ramte Næseryggen. Da hans 

 Næse var meget fremspringende, tog den tidt Skade 

 ved disse natlige Øvelser, saa at hans Kone først 

 søgte at raade Bod herpaa ved at borttage Knap- 

 perne for Haanden i hans Natskjorte, senere end- 

 ogsaa ved at binde Armen. Denne Mand havde 

 en Søn, der mange Aar efter Faderens Død giftede 

 sig. Hans Kone maatte sande, at Æblet ikke fal- 

 der ret langt fra Stammen; Sønnen bar sig ganske 



