I 



255 



synes oe blot at indordne Menneskene i alt det 

 levrndes store Kæde, ikke derimod at bevise, at 

 Mtntiesket er af dyrisk Herkomst. 



Nc^le smaa, forkrøblede Gebærder og Minespil 

 lader langt mere kompromitterende for Menneskets 

 Sclvhcrlighed. Og dersom Darwins Forudsætning 

 er rigtig: at kun nyttige Sind8bevs^l8e8-Udtr}'k op- 

 rindelig er blevet fæstnede og bevarede, saa kan det 

 falde haardt nok at faa underkendt det Indicie-Bevis, 

 som disse Krøblinge fører. F. £k8. : mange Dyr 

 •rejser Børster* for at give sig et skrækindjagende 

 rdstH-ndo. Vi Mennesker indjager ingen Skræk ved 

 Hjælp af Htrittende Haar: men ikke desto mindre 

 rejser endnu bestandig ogsaa vore Haar sig under 

 Sindstilstande, hvor vi gerne gad skræmme ! Eller tag 

 det Sindsbevægelses-Udtryk, der i Darwins Øjne er 

 vort alier mest udpræget dyriske. Naar et Menneske 

 bliver rigtigt forbitret, saa trækker det uvilkaarlig 

 I^eberne tilbage, saa at Tænderne blottes. Det for- 

 bitrede Menneske tænker aldeles ikke paa at anfalde 

 sin Uven med Tænderne; men dets Sindstilstand af- 

 liløder alligevel nøjagtigt den Muskel-Beva^gelse, som 

 Iporegaar hos Dyr, naar de vil til at bide! Det 

 namme kan iagttages hos et Menneske, som haa- 

 ner eller trodser; kun blottes her alene Hjørne- 

 tanden, paa den Side, der vender mod Genstanden 

 lor Ens ublide Følelser. Mundvigen trække« en 

 tile tilbage; og samtidig løfter en Muskel, som 

 nær ved og parallelt med Næsen, den ydre 

 af Overlæben opad, hvorved der kommer en 



