258 



antager, at Menneskets Opmærksomhed paa dets 

 Ansigt har i Tidernes Løb udviklet dettes Tilbøjehg- 

 hed til at rødme. Naar man henvender sin Op- 

 mærksomhed paa en bestemt Legemsdel, paavirkes 

 Jo let Kredsløbet i dets E mrkar-Net ; Smerte et eller 

 andet Sted i Legemet i\ciés f. Eks. stærkere, hvis 

 man ser eller tænker paa det ømilie Sted. Da nu 

 Ansigtet særligt var Genstand for andres Opmærk- 

 somhed, blev det ogsaa i særlig Grad Genstand for 

 Ens egen ; og derved kan maaske dets smaa Arterier 

 efterhaanden være blevet paavirkede saaledes, at deres 

 muskuløse Vægge tilsidst slappedes nemt. Saadan 

 lyder Darwins Forklaring. Den ældre OjDfattelse gik 

 ud paa: at «Gud har givet os Rødmen, for at 

 Sjælen med suveræn Magt kan fremstille paa Kin- 

 derne vore moralske Følelser, naar vi krænker Love, 

 som burde være os hellige ». Den Opfattelse passede 

 ikke saa ganske paa Negerne og lignende mørkt 

 farvede Folk, hos hvem det er svært at se, om de 

 rødmer. Og den passede nok mindre endnu paa 

 alle de skikkelige Væsner, der rødmer af Undseelse 

 paa andres Vegne, eller som rødmer af Mangel paa 

 berettiget Selvfølelse. Darwins Forklaring halter 

 ikke saa galt. Man kan have sine Tvivl overfor 

 den; men man blamerer sig alligevel næppe ved at 

 indrømme, at den er i det mindste bedre end den 

 Udtydning, som den har fortrængt. 



Langt interessantere er dog de Tilfælde, hvor 

 Sindsbevægelses -Udtrykket er blevet forfinet eller 

 gjort flersidigt hos Mennesket. Det er for en stor 



