I 



I 



281 



nyttige AimQSbIm bevares, skøndt den er blevet 

 unyttig, — ganske paa eamme Maade, som vi løfter 

 Ojt iilirynene hurtigt, naar vi vil mindes noget (< se > 

 n<>i;<jt i Erindringen), uagi)^ denne Bevs^lse jo kun 

 <T nyttig, naar vi i en V.<\ vil se efter n(^t uden- 

 for os. 



Kt af de for os Mennesker aller ejendomme- 

 liLT^t«- Sindsbevfl^ielses-Udtryk fremkommer endelig, 

 naar vi ligesom søger at skyde en Bom for dét, 

 iivortil Pande-Rynken saa ofte er Indledningen. Der 

 opstaar da det Minespil, som fortæller saa indtnen- 

 pduU' o^ saa rorende om Bekymring eller Lidelser. 



Vi bliv* r i en vis Forstand hele vort Liv igennem 

 ved at være sniaa Børn. Ganske spæde Børn kan 

 ikke græde. Deres Øjne kan blive vaade, hvis man 

 f. Eks. kommer til at strøjfe Øjnene med Snippen 

 af et Klæde, men de kan ikke < fælde Taarer>. Saa 

 at altsaa de i>essimi8tiske Forfattere, der har gjort 

 sig til af, at de er « kommet grædende til Verden«, 

 har søgt at binde Læserne en artig I^verhistorie paa 

 Ærmet. Nej, ganske spæde Børn har kun ét Udtryk 

 for deres kraftige Ulystfølelser, nemlig at skrige; og 

 skrige gør de da ogsaa efter en stor Maalestok. Naar 

 de nu saadan vil til at skrige, trækker altsaa først 

 Øjenbryns-Rynkerne sig sammen; derefter sammen- 

 trækker de kretlnformede Muskler sig, hvorved der 

 Smaafurer rundt om Øjnene; og endelig 



cer Næsens I'yramidemuskler sig sammeQ, 

 Øjenbrynene og Pandehuden drages endnu 



ite nedad og hvorved der frembringes Tver> 



