WOLFF-FÉLE TEST. 83 



de csak röviden és kevésbbé megismerhetőleg. így az ösvese- 

 csöiiek felső (háti) darabja (gyűjtő része), és az ezután követ- 

 kező tágabb elválasztó rész között fekvő térben egy kettős hurok 

 keletkezett (2 és 4 között), a melynek egyik darabja az elválasztó 

 cső (/s) háti falának, a további része a gyűjtőcső {te) hasi falának a 

 szomszédságában van, és ez azután az ősvesecsőnek a második 

 hajlata (2) alatt átmegy az álgomoly kettős hámfalába {cB-\-ep^). 



Mindezekből kiderül az, hogy itt egy szűk térre korlátolt 

 szabályos /elcsavarodási alak áll előttünk^ melynél a cső 

 kezdetdarabja (gytijtőcső), és végrésze (álgomoly) közé új 

 részek iktatódnak be, a közbelevő rövid összekötő csődarabnak 

 meghosszabbodása által. E megnyúlás közben azonban, a 

 korlátolt helyi viszonyok miatt az újonnan keletkező darab 

 hullámzatosan feltekeredik, elfoglalván a tért a gyűjtőcső hasi 

 fala és az álgomoly háti (homorú) oldala között. E miatt 

 később, ha az ősvese teljesen kifejlődött, ennek háti és külső 

 oldalán sorozatosan a Wolíf-féle csatornába nyíló szűkebb 

 gyűjtőcsöveket találunk (III. tábla, 38. 39. 40. ábrák), a bél- 

 fodor gyökere felé tekintő mediális részén pedig a gomolyokat ; 

 a kettő között van a csöveknek kanyargós lefutású tágabb 

 elválasztó része. 



A Malpighi-féle testecsek eleinte a többi részekhez mérve 

 igen nagyok (II. tábla, 26. ábra ; III. tábla, 38 — 40. ábrák, gm), 

 jóval nagyobbak, mint aránylag a szerv nagyságához a maradó 

 vesében, és e nagyságot megtartják egész a bekövetkező zsugo- 

 rodásig; 6 napos tyúkébrényekben és 15 mm. hosszú nyúl- 

 ébrényekben 80 — 120íM átmérőjűeknek találtam. Az álgomoly 

 belső falát a leendő edénygomoly lebenyes alakban betüremli 

 (26. ál)ra, gm) ; felszínét az ősvesecsőnek magasabb hengeres, 

 majd egészen lapos sejtjei borítják, s ezen falat a külső faltól 

 egy rés választja el, mely a borszesz hatására beállott zsugoro- 

 dás miatt elég nagy szokott lenni. Az edények kifejlődése után, 

 a gomolyok metszeteken foltos küleműek (38—40. ábrák), és 

 az edénygomoly erősen lebenyes alkatú ; felszínét borító lapos 

 hámsejteket csak erősebb nagyításokkal lehet látni (40. á., gm). 



A fennebbi alakkal az ősvesecsövek végleges fejlettségö- 

 ket még távol sem érték el, és most kezdődik meg azoknak 

 megnyúlásával a különféle síkokban való elhajlásuk, a mi miatt, 



6* 



