102 WOLFF-FÉLE TEST ELCSENEVÉSZÉSE. 



a tökéletesbedése magával vonta a másiknak az elcsene- 

 vészését. 



Hogy ez csakugyan így ment végbe, mutatják még mai 

 nap is az alsóbb rangú amnionosak : a reptiliák, a melyeknél 

 az ősvesék a maradó vesék jelenléte mellett az ébrényéleten 

 túl is fentartják magukat. Mint azt Braun (ir. lo. sz., 172. 1.) 

 fáradságos vizsgálataiból tudjuk, az ösvesék a fiatal állat 

 kibúvása után a petéből is jelen vannak még, és a vesékkel 

 együtt működnek egész a 2-ik életévig. Csak az első téli alvás 

 után kezdődik meg az elcsenevészés a gomolyok és az ősvese- 

 csövek számának fogyásával és az utóbbiak kanyarulatainak 

 csökkenésével ; de a Wolíf-féle csatorna mind a két nemben 

 jelen van még. Ugyanekkor a nőstényeknél az ősvese több 

 részre tagolódik ; bímeknél még folytonos és felső részén meg- 

 vastagodott ; később a legtöbb ősvesecső hámja felszívódik, a 

 gomolyok pedig zsíros elfajulás által tönkre mennek. Gyíknál 

 (lacerta agilis) a második életév folyamában tűnnek el mind- 

 két nemben a gomolyok és az ősvesecsövek nagy része ; csak 

 hímekben marad meg a Wolíf-féle csatorna, mint ondóelve- 

 zető cső. Nőstényekben a több részre tagolt és jelentékenyen 

 sorvadt ősvesének 0'5 — 1 mm. átmérőjű maradványai (epo- 

 ophoron) egy sorban feküsznek a petevezetö cső mellett, állva 

 apró tömlőkből és zsírosan elfajult hámsejtekkel béllelt rövid 

 csövekből; néha ezek a Wolíf-féle csatornának megmaradt rövid 

 csökevényébe nyílnak. Kígyók nőstényeinél e csökevények 

 jobban megmaradnak és a Wolff-féle csatorna maradványa 

 (Gartner-féle cső) is jobban fentartja magát. 



Madaraknál és emlősöknél az ősvese már az ébrényélet- 

 ben annyira átalakul, hogy mint kiválasztó készülék az újszü- 

 lött állatba át nem megy. Az ébrényéletben fellépő átalakuláso- 

 kat figyelemmel kisérve kiderül az, hogy a Wolff-féle testen 

 két részt: egy proximálísat és egy distálísat kell megkülömböz- 

 tetní. Az előbbení viszonyba lép az ivarmirigyekkel, azért 

 azt ivari résznek (pars sexualis) lehet nevezni ; az utóbbi a 

 felnőtt állatra jelentőséggel nem bír, de az ébrénybeu mint 

 húgykiválasztó szerv szerepel, azért szorosabb értelemben vett 

 húgyszervi résznek (pars renalis, Urníerentheil) nevezhető. 



Magasabb amnionosokban már Banks (ir. 7. sz.), Dursy 



