MARADÓ VESE. 115 



hogy ez utóbbinak a képezésére a legkedvezőbb talaj a már 

 meglevő mirigy kivezető csövének a hámfala volt. De ebből 

 még nem következik az, hogy az új mirigy hámcsőveinek egész 

 hosszukban a kivezető cső hámfalábol kinövés íitján kell szár- 

 mazniok. Az ősvese fejlődésénél oly határozottan felismerhető 

 a Wolíf-féle csövek önálló kidifferencziálása a mesodermából 

 (Wolft'-féle blastémából) tömör hámbimbók képében, hogy e 

 helyen hámcsöveknek közömbös mesodermális sejtekbőli kidif- 

 ferencziálásának a lehetőségéhez szó sem fér ; a sorozatos 

 fejlődés, az ős vesebimbóknak egymástóli távolabb fekvése, e 

 viszonyokat itt könnyen megállapíthatókká teszik. Az emlős- 

 vesében az igen kicsiny térben lefolyó fejlődési viszonyok miatt 

 ez határozottan ki nem mutatható, de látva, hogy itt is tömör 

 bimbók keletkeznek a mesodermából kinőtt rövid hámcsövek 

 végén s tekintetbe véve azt, hogy ezekből csak olyan működésű, 

 sőt szerkezetükben is megegyező kiválasztó csövek keletkeznek, 

 mint a Wolíf-féle testben : közelebb állunk a valóhoz, ha ezeknek 

 a vesehely zékböl való kidifferencziálása, mintha a kinövés elmé- 

 lete mellett nyilatkozunk, mert a látott képekből azt, hogy ama 

 nézetek közül melyik a helyes, határozottan eldönteni nem 

 lehet. Abban is megegyezés mutatkozik a vesék és az ősvesék 

 alaki fejlődése között, hogy a kidiíFerencziált vesebimbók nem 

 a húgycsatornák egész hosszának, hanem csak a Malpighi-féle 

 gomoly ok hámjának s a kanyargós csövekből a gomoly okkal 

 szomszéd darabnak teszik az ébrény hely zekét; mert ama bimbó 

 azonnal átalakul oly álgomolylyá, minőt az ősvesében leírtunk 

 (v. ö. 80. 1.), a kanyargós csőnek a legnagyobb darabja pedig 

 csak azután nö ki beiktatás útján a kezdet (gomoly tokja) és a 

 végrész (egyenes húgycsatorna) közé. j 



8* 



