ISMERETEK AZ IVARMIRIGYEKRÖL. 227 



ban ; a WALOETEB-töl leírt hámiiyűjtványok a petefészek felszine'u lévő 

 barázdák haránt átmetszeteivel való fólcseríÜésbeii találnák magyaráza- 

 tukat (újabban ugyanígy nyilatkozott Harz, v. ö. 23 1 . 1.). A pete'k a nyujt- 

 ványoktól ege'szen függetlenííl fejlődnek a felületes hámban. KAppF-nál 

 találjuk először azon figyelemre me'ltó állítást is (i. m., 557. 1.), hogy 

 a föer fala e's az ősvese Malpighi-féle gomolyainak re'sze'ről kötegalakú 

 sejtnyujtványok nőnek be az ivarmirigybe, a mit később mások (Sbm- 

 PER, Braun stb.) részletesebben leírtak. 



Kapff ellentmondása nem talált követökre : a peteTínek a csir- 

 hámból való keletkezése általános helybenhagyást talált. Más fordulatot 

 vett a dolog a tüszők másik tartalmát : a tüszőhámot illetőleg. Wald- 

 EYEB hatái'ozottau a mellett nyilatkozott, hog\' ez eredésére nézve azo- 

 nos az őspetékkel ; de újabban nézetek merültek fel, a melyek azt az 

 ősvesecsövek hámjára igyekeztek visszavezetni. Már Waldeter felis- 

 merte azt, hogy az elcsenevészett WolfF-féle csöveknek egy része, mint 

 ú. n. mellékpetefészek (epoophoron) az ivarmirigy köldökének a szom- 

 szédságába jut s a nőben ott megmarad ; ellenben a kutyánál tömör sejt- 

 kötegek nőnek tőle be a petefészek velő-állományába, de ezen csöveknek 

 Waldeter a petefészekben szerepet nem tulajdonított. Kölliker (ir. 

 59. sz.) volt az első, a ki a Graaf-féle tüszők hámját a mellékpetefé- 

 szek-csövek részéről burjánozott sejtkötegekből vezette le, — miután 

 figyelme BRAUN-nak a reptiliákon tett észleletei által ama kötegekre 

 irányoztatott. 



Általában véve Braün (ii*. 15. sz., 145. 1.) Waldeyer álláspont- 

 ján van, az őspetéket ö is a zsigerüregi hámnak megnagyobbodott sejt- 

 jeiből vezeti le ; a mennyiben pedig reptiliáknál a viszonyok a képletek 

 nagysága stb. miatt élesebben mutatkoznak, sikerült neki Waldeter 

 állításait az őspeték keletkezéséről a leghatározottabban bebizonyítani. 

 Vizsgálatai pontosak, csak abban kifogásolhatók, hogy a látott viszo- 

 nyokat mindenkép igyekszik SEMPER-nek (ir. 105. sz.) a czápákra vo- 

 natkozó észleleteivel összhangzatba hozni, pedig az ősvesecsatornának 

 és a Müller-fele csőnek különféle módú keletkezése is azt mutatja, hogy 

 nem szabad mindenben megegyezést várni az amniontalan és amnionos 

 gerinczesek között. Minthogy a reptiliákkal mi is fogunk foglalkozni, 

 Braün nézeteit a főkörvonalakban közöljük, a leírásunktól való eltéré- 

 sek kimutatására. Brauv az ivarmirigyek első ébrényhelyzékét a húgy- 

 ivardonibon, a bélfodor mellett, a hashártyahámnak egy kis redöjében 

 találta meg, a mit ő őspcíeredünelc (Ureierfalte) nevez. Ebben igen korán 

 (8 — 9 mm. hosszii siklónál, — anguis fragilis) egyes hámsejtek, mag- 

 vaik növése és protoplasmájok gyarapodása által őspetékké nagyobbod- 

 nak meg. Az ivarhámnak határa a váz ellenében eleinte nem éles, csak 

 pikrokárminnal ismerhető meg a hám a sötétebb színéről. Az őspeték- 

 nek megszaporodása által az őspeteredőn kifejlődnek az öspetepámák 

 (Ureierpolster o. láger). Most az őspeték a vázba bevándorolnak, a 

 midőn a csirhám szomszéd sejtjeiből némelyeket magokkal visznek 



15* 



