AZ IVARMIRIGYEK ÉBRÉNYHELYZÉKE. 267 



jutunk, hogy az meddő sikerre vezet — és így vagy úgy dönt- 

 hető el, a szerint, a mint fiatalabb vagy idősebb ébrényeket 

 használunk a meghatározásra. Erőltetett definicziók s okosko- 

 dások által a dolgok lényegébe még sehol sem nyertünk mé- 

 lyebb bepillantást, s így van ez a jelen esetben is. Bizonyos 

 csak az, hogy ha visszafelé követjük az ivaroknak fejlődési 

 állapotát, úgy kell egy oly fejlettségi szakra jutni, a hol az ivari 

 külömbözet megszűnik, mert ivarmirigyek még nincsenek. Az 

 ily szakot helyesen nem ivartalannak, hanem ivarmirigy-nél- 

 kUlinek fogjuk nevezni. Azután következik egy oly fejlődési 

 állapot, a midőn ivarmirigy már jelen van. Ha ez mindjárt 

 kezdetben egyik vagy másik irányban fejlődnék, azaz minden 

 ébrénynél azonnal a hím, vagy minden ébrénynél azonnal a 

 nőstény typust venné fel, azután menne ebből át az ébrények 

 egy része (pl. fele) a másik typusba : akkor fel volnánk jogo- 

 sítva a szerint, a mint a dolog állana, hím v. nőstényállapotból 

 való kiindulást felvenni. De mindebből mi sincs jelen : az ivar- 

 mirigy eleinte oly alaki sajátságokkal bír, a melyekről az ivart 

 fölismerni nem lehet, t. i. mindkét nemben csirhámból és a 

 vázba beágyazott sejtkötegekből (ivannirigy kötegekből) áll. E 

 szerint arra a gondolatra juthatna az ember, hogy az ivarmi- 

 rigyek jelenlétének első idején minden ébrény közömbös ivarú. 

 De e kifejezés » közömbös « nem illik pontosan a viszonyokra. 

 Közömbös ivarról csak akkor szólhatnánk, ha megvolna a ké- 

 pesség ilyen állapotnak a kifejlett egyénbe való átmenetelére. 

 De minden egyén az egyik vagy a másik ivar felé hajlik ; ese- 

 tek, hogy ily közömbös állapot fejlődési akadály eredményekép 

 megmaradt volna, nem ismeretesek. Azért fel kell vennünk, 

 hogy minden egyénben (kivéve a gerinczesek között ritkán — 

 halaknál — előforduló hermaphroditás állatokat), megvan a 

 képesség már ab ovo valamelyik ivarra való átalakulásra. A körül 

 sarkallik tehát a kérdés, hogy ezen képességet minden ébrény 

 már a petéből magával hozta-e, vagy pedig közömbös volt egy 

 bizonyos ideig, s akkor külső behatások folytán hajolt az egyik 

 vagy a másik ivar felé ? Minthogy e kérdést közvetetlen észlele- 

 tekkel eldönteni nem lehet, gyanítások terére kell lépni, s itt 

 tekintettel az ivarmirigyeknek leírt fejlődésmódjára, csak azt 

 mondhatjuk, hogy az ébrény ékben megvan a képesség egy oly 



