Grundbestanddelenes Liv. 33 



Vistnok arbejder Enhver for sig, men paa samme Tid arbejder den 

 Enkelte ogsaa for det fælles Bedste og benytter ligeledes de Hjælpe- 

 midler, hvormed Samfundet forsyner ham. Rottefoden lever en vis 

 Tid, fordi den besidder en Del opsparede Existensmidler, et Slags 

 Forraad af Næringsstof, som den fører med sig. Naar det er op- 

 brugt, maa den dø. Saalænge den sad paa sin Plads, tilførte Blodet 

 den uophørligt nyt Materiale til at fyldestgøre Stofskiftets Krav. 

 Naar man nu igen bringer den ind under Huden, hvor den bliver 

 omgivet og næret af Dyrets Safter, sker det samme, rigtignok ad 

 en Omvej. Endelig bliver Blodet dannet og næret af andre Organer, 

 som Foden i sin Tid arbejdede for, idet den hjalp til at søge og 

 faa fat paa de Næringsmidler, der afgive Stoffet til Bloddannelsen. 

 I det levende Væsen staar saaledes Alt i indbyrdes Forbindelse, 

 føjer sig til en Enhed og slutter sig sammen til et ordnet Fælles- 

 arbejde; hver enkelt Dels regelmæssige Liv er betinget af, at Hel- 

 heden befinder sig i uskadt Stand. Det. forhindrer imidlertid ikke, 

 at hver Del har sin Tilværelses Grund i sig selv, at den vedlige- 

 holdes og udvikles ved en iboende Egenskab, som netop er Livet. 

 Livet er nemlig til Stede i hver enkelt Partikel af Legemet. Naar 

 en Oxe er dræbt ved et Kølleslag, er Helhedens Liv, Fælles- 

 bestræbelsen, der fremkom ved de levende Grundbestanddeles Sam- 

 virken, forsvundet; men selve Grundbestanddelenes Liv er ikke til- 

 intetgjort, og det fortsættes saa længe til Cellerne have opbrugt 

 det Forraad af Næringsstof, som hver enkelt af dem har inde. 



Paul Bert: Livet og Livsfunktionerne. 



