70 Skelettet. 



ere alle Sammensmeltningerne skete; Længdevæxt er da ikke mere 

 mulig og Individet ophører for bestandig at voxe i Højden. 



Noget Lignende finder Sted med Hjærneskallens Knogler. I 

 den ganske unge Alder ere de bestemt adskilte, senere naa de hin- 

 anden, forenes meget nøje og voxe tilsidst sammen. De have maaske 

 set, at der hos spæde Børn findes to Steder paa Hovedet, som 

 ikke ere beskyttede med Knogler, og hvor man ser Pulsslaget; 

 man kalder dem Fontanellerne (Fig. 64). De findes paa de 

 Steder, hvor flere Hjærneskalsknogler senere skulle voxe sammen, 

 hvilket som oftest sker i Løbet af det andet Aar. 



Bruskens Omdannelse til Ben er naturligvis en Kendsgærning 

 af meget stor Betydning, og den fortjener derfor at blive studeret 

 i sine Enkeltheder. Der frembyder sig da her en god Lejlighed 



til at gaa lidt nærmere ind 

 ^^ ^ paa hvad man forstaar ved 



de to Benævnelser, Brusk og 

 Knogle. 



Har jeg et Stykke Brusk 

 og en Knogle for mig, ser 



Fig. 65. Snit af en Brusk (350 Gange J e g hurti g^ at det fø*te er 



Forstørrelse). et temmelig blødt, bøjeligt 



og elastisk Legeme, medens 

 Knoglen er haard og knækker i Stedet for at lade sig bøje. Der- 

 som jeg lægger begge Dele paa Gløder, brænder Brusken helt op 

 og efterlader kun en formløs Smule Aske; Knoglen bevarer sin 

 Form, men bliver meget hvid og skør. Dersom jeg derimod lægger 

 dem i en fortyndet Syre, f. Ex. Saltsyre, undergaar Brusken til- 

 syneladende ingen Forandring, medens der fra Knoglen sker en 

 Udstrømning af Luft, hvorpaa den omdannes til et bøjeligt Legeme, 

 der for det ubevæbnede Øje ikke i nogen Retning synes at være 

 forskellig fra den virkelige Brusk. Med andre Ord : Knoglen skælner 

 sig fra Brusken for det Første derved, at den foruden de organiske 

 Stoffer, eller^ snarere i Forening med dem, indeholder Salte; det er 

 Saltene, der modstaa Ilden, som fortærer Knoglens organiske Sub- 

 stans, medens denne Substans til Gengæld holder Stand imod 



