De cerebro-spinale Nervecentre. 307 



istand til hverken at forhindre dem eller at fremkalde dem. De 

 Bevægelser der anvendes ved Gang ere et godt Exempel herpaa. 

 Barnet har lidt efter lidt med stor Møje lært at udføre alle de 

 nødvendige Bevægelser, det har efterhaanden skaffet sig Herre- 

 dømme over sine Muskler, saa at det kan bringe dem til at virke 

 hver for sig eller flere paa en Gang og med forskellig Kraft; det 

 har ligesom maattet opdrage sig til enhver ny Bevægelse og tilsidst 

 maattet lære ved Hjælp af sin Muskelkraft at overvinde de til- 

 fældige Hindringer og Vanskeligheder, der true dets Ligevægt og 

 kunde bringe det til at falde. Men efter nogen Tids Forløb fore- 

 gaa alle disse Bevægelser af sig selv uden at Villien eller Hjærnen 

 have det mindste at gøre med dem; Barnet gaar som en hjærneløs 

 Due flyver, idetmindste saa længe Gangen ikke er forbunden med 

 særlige Vanskeligheder, der kunne tildrage sig Opmærksomheden; 

 naar Barnet snubler eller glider trække dets Muskler sig strax 

 uvilkaarlig sammen, idetmindste alle de Muskler der kunne tjene 

 til at bringe Legemets Tyngdepunkt, der var ifærd med at glide 

 ud til en af Siderne, tilbage over Understøttelsesplanet. Maskine- 

 riet gaar ganske af sig selv og Intelligensen kan sove ind eller 

 sysselsætte sig med andre Ting. 



Man kalder saadanne Bevægelser for Vanebevægelser og 

 man forstaar altsaa herved Bevægelser, der oprindelig have været 

 vilkaarlige men senere ere blevne omdannede til Keflexbevægelser ; 

 man sparer ved dem for det Første en betydelig Mængde Tid, men 

 navnlig spares der derved, at Intelligensen, Styreren for det 

 Hele, ikke mere behøver at give sig af med det underordnede Ar- 

 bejde. Der bliver tilsidst mange Handlinger der udføres bedst 

 uden Intelligensens Hjælp, og det kan endog hænde at de gaa galt, 

 naar den vil blande sig i Sagen. 



Naar en udlært Linedanser vilde give sig til at udregne sine 

 Be\ægelser, som han naturligvis maatte gøre da han lærte sin 

 Kunst, vilde han næppe komme ret langt ud paa Linen. Naar en 

 Pianist spiller et Stykke udenad, saa ville de vanskelige og brillante 

 Passager, hvor Bevægelserne skulle foretages i særdeles stor Hast, 

 gaa allerbedst, naar han giver sig hen i Spillet, det vil sige naar 



20* 



