291 



ctwrle po polodiiáoli zfiwíiá; zůsfanauli jeho kvvěty přes sedniau 

 z rána zaw íeny, lude téhož dne pršeti ; náhlau proměnu povvě- 

 trí ncniiihaii ale prorokovvati. Za druhé sem náleží mléč sibiřsky 

 (^Sonchuí-- sibiricus); jestli jeho k^věty w noci se zawrau, mů- 

 žeme následujícího dne obyčejně očekáwati jasné povvětří, zůsta- 

 nadli ale přes noc otewřeny, bude druhého dne na wčtším díle 

 pršeti. 



Periodičné ot\vírání se kwětůw jmenowal Linné bděním, 

 zawírání ale snem, a zdá se, že záleží na působení swěfla. To do- 

 kázal Decandolle, umístiw nocenku obecnau vve dne do pokoje 

 tmauého a \v noci do aumyslně oswíceného, rostlinu přinutil, že 

 pořádek olwírání a zawírání k\větů\v swých podlé těch okolností 

 převvrátila. 



Linné jmenowal rostliny, otwírající a zawírající kwěty dle 

 dob denních sluneónýini, a rozdělil je w denní a hodinowé, 

 kteréž prwní wždycky otwírají kwěty ráno a zawírají na wečer, 

 druhé ale toliko w jistých hodinách denních. Uwažujíce kwěty 

 hodinowé, nalezneme pro každau hodinu denní jeden anebo něko- 

 likerý kwět, který w ní se otwírá nebo zawírá. Na tom zalo- 

 žil Linné swé hodiny kicéloicé. K těm rozdílům přicházejí 

 ještě kwěty počasowé (meteoricus), počasí okazující. 



Kwěty wydávvají rozdílné, wíce nebo méně silné zápachy, 

 a to nejwětším dílem \\o dne; jsau ale jiné, jež sice rozwity 

 we dne nepáchnau, na wečer ale wůni silnau rozšiřují; takowé 

 jsau wečerničkía smutná (Ilesperis tristis}, mečík smutný {^Gladi- 

 olus tristis), wýmeník dvvaulistý Qlabenaria bifolia), silenka na- 

 chýlená (Silene nutans} , čapínos smutný Q'eIargonium triste}, 

 a j. w. Jak u dennowonných wonné prwky těkají působením 

 swětla, tak totéž u nočnowonných kromě swětla se stáwá. 



Nyní budeme mluwiti o barwě kwětůw. Obal jedno- 

 duchý, obzwláště ale kalich obalu dwojnásobného, býwají alespoň 

 na wněšné straně, wlastně rubu, zelené, na wnitřní ale mnohem 

 bledší, bílé nebo i jinak barwené. Obal jednoduchý, ačkoli au- 

 strojností podobá se kalichu, rozeznáwá se někdy skwělostí barew, 

 a zelenau barwu nejwýš okazují lupeny čili ušty Avněšnau řadu 

 skládající na swém rubu a to přečasto po dél na prostředin' žíle. 

 Tím tedy podobají se korunám, které obyčejně mají jinau barwu 

 nežli zelenau. 



Obalowé částky jsau w paupěti zelené zeleninau listowau, čímž 

 půwod jejich ještě wíce leží na jew ě ; nedlauho před rozw itím, 

 málokdy po něm přijímají barwu náležitau, jak to hortensie (Hy- 

 dran^ea hortensis) a j. dokazují. Nejlépe proměna barwy w pau- 

 pěti zponenáhla ^\k\í se u wlčího máku ([Papaver Rhoeas} ; w 

 mladistwém paupěti plátky zelenawějí, pak bělawějí, potom ple- 

 ťowatějí, na to růžowatějí, a konečně náležitě čerwenají. Podlé 



19- 



