33 



1296. 



Wälborne Herr Archiater och Riddare 

 af Kongl. Nordstjerne Orden, 

 Min nådige Herre! 



Allenast med några rader får jag denna gången den äran at upvakta 

 min Nådige Herre och berätta mina utståndna äfventyr under resan. 



Sedan vi ifrån d. 19 sistledne Septembr. till d. 1 Oct. utstått alla 

 de besvärligheter, som en höstresa på Östersjön kan ha med sig af obe- 

 ständig vind, häftiga stormar, snö, hagel, regn och frost om hvarandra, 

 trodde vi oss nu mera vara stälde i säkerhet, då vi släpte ankaret på 

 Narva Redd och hade allenast några sandbankar att akta oss före, in- 

 nan vi kunde komma in i Narva ström. Men nu återstod det svåraste. 

 Lots kom om bord och vi började varpa oss fram med linor; men en 

 förbistrad storm med mörker kastade oss i hast in på sandreflarne, der 

 Fartyget blef sönderbråkat, tog läck och inom få timmar stod vatnet 

 öfver hela salt-laddningen, som innehades, hvaraf icke et korn blef bärgat. 

 Vi väntade på dagen hvar minut; men det var dock största lifsfara att 

 komma i land på Jullen för de faseUga bränningar, som vältrades på 

 grunderna. Här var nöd och jämmer och död för ögonen hvart ögne- 

 blick. Jag måste lemna under saltladdningen 4 halftunnor med Gott- 

 ländske Goraller, som jag knapt tänker mer på; ty Jakten hgger nu så 

 nedborad i sanden,, att hon knapt lär kunna hjelpas up, hvilket jag 

 hörde, innan jag for fr. Narva. Min hatt och värja, som jag kiöpt samma 

 dag jag reste från Stockholm, blefvo ock borttagne af en bölja, som 

 svimmade öfver båten, då vi famntals vräkte ut lösa saker, som lågo i 

 Cajutan. Således hade jag min del; men låfvad vare Gud, att jag slapp 

 med hfvet ur en så hotande fara! Aldrig reser jag mer på sjön i all 

 min lefnad. 



Sedermera efter en kostsam och penible landresa från Narva, kom 

 jag ändtlig sidstledne Lördag hit till S:t Petersburg och träfade här en 

 Patron \ h vilken jag aldrig tillfyllest kan tacka Gud före, om han så 

 continuerar, som Han börjat. Jag tackar Eder, Min Nådigste Herre, 

 aldra ödmjukast, som haft så mycket besvär af denna Gondition; sker 

 mig dervid något godt, vet jag ock altid, hvem jag har att tacka därföre. 

 En annan gång, då jag kommit mig något före, skal jag hafva den 

 äran att upvakta med et någorlunda städat Bref; nu är jag helt confus, 

 utan det att jag ingenting sedt, som jag kan gjöra besked före. 



Linnés brefväxling VI. 3 



