93 



At nu icke längre utdraga tiden, understår jag mig det för denna 

 gången göra, på sådant papper, som orten och tillfället åstadkomma. 



Wid min ankomst hit till Gunnarskog, d, 1 Sept. sistledne, reste 

 jag efter förrättad Predikan, med Herr Hofjunkarn Löwenhjelm^ hem til 

 dess gård Salbo. På gården mötte mig et obekant djur, som sökte 

 fägna mig, liksom jag länge warit med det samma bekant. Jag ansåg 

 detta djur med upmärksama ögon och började tro, att det wore något 

 slags degeneration från kattor, emedan det war en katta nog likt. 



Men Hofjunkarn berättade mig snart at det war en kattlo^, som 

 förleden wår war af bönder fången i et swediefall i skogen. 



Den möda jag fåfängt i 4 år anwändt at hema i mina Bergslags 

 Finneskogar finna en kattlo, gorde at jag åhörde dessa ord med mer 

 fågnad, än om jag blifwit lofwad en skatt. 



Mig sades tillika då, at en Warg-lo unge äfwen war fången wid 

 sanima tid, som förwarades bunden pä Fridros Hserregård här i soknen ; 

 men denna wår katt-lo gick lös. Jag längtade högeligen at få se skil- 

 naden på desse bägge; men innan jag fick tillfälle at komma til Fridros, 

 war Wargloen död, af orsak, at man gaf honom wälling, gröt och mjölk 

 at äta, men sällan eller aldrig något rått eller kjött. Hud och kjött 

 woro af dumt folk (som här intet mycket behöfwer sökas efter) bort- 

 skaflfadt, och kunde ej igenfinnas. 



Då hade jag ej annan utwäg, än at af de förståndigare utröna, om 

 någon likhet eller skilnad gafs emellan desse 2:ne djur, men til min 

 fägnad swarade mig alle, »at de woro skilde til färgen, til storleken, til 

 lynnet, til appetiten, men til skapnaden woro de någorlunda lika, dock 

 så at den ena war en katt-lo och den andra en warg-lo», eller som de 

 här kallas Katt-gjöpa och Ulf-gjöpa. 



På min begäran skänkte Herr Hofjunkaren mig sin kattgjöpa, och 

 som jag i en prästegård ej torde förmoda den ryckt om henne, som 

 borde wara, oftare tilgång på färskt kjött gafs på Herregården, än der 

 jag är; jag ock war owiss, hur ofta jag kunde få sielf blifwa hema; 

 thy åtog sig äfwen Hofjunkarn at för min räkning hos sig föda henne, 

 så länge jag wille. 



Alt husfolket wille tjena mig, och tracterade så min kattgjöpa, at 

 hon dag från dag blef wakrare; men en piga gick för långt med sitt 

 wälmenande, och, då Bokhållaren på gården, som, i brist af annat sköt 

 skator til gjöpans underhåll åter wid ^ mjölk, war borta, gaf henne något 

 groft kjött, hwaraf et ben fastnat i halsen. Det satt quar i 2 dygn och 

 när Bokhållaren efter sin hemkomst märkte, att det ej wille lossna, slog 

 han gjöpan ihjäl. 



