365 



visor af Chartreux inkomster ock tilstånd. Det heliga Sacramentet föres 

 med procession, då alla, som på gatan koma, falla på knä, alla, som i 

 husen äro ock höra klåckan, de falla på knä ock läsa sit Ave Maria. 

 Wakterna falla på knä ock skylra. Trumorna röras, när det kommer 

 nära til wakterna. Af alla helgedagar äro Jungfru Marias dagar de aldra- 

 heligaste. Hennes aflelse, födelse, bebådelse, besökelse, renselse, himels- 

 färds ock andra dagar, som äro nästan 2 å 3 i hwarje månad, de helgas 

 så, som en Sabbat borde firas; ty på de ske inga lustspel, inga Opera, 

 Gomedier ock slikt mer; men på frälsarens himmelsfärds dag etc. då 

 spelas alla lustspel utan åtskiidnad, lik som på Sabbaten; ty denne är 

 helgad af Gud; men större är Påfwen. Judarna med sit noga öga på 

 Gudz befallning om Sabbaten skäma ei allenast ut desse, utan hela Xsten- 

 heten, som så litet wördar Gz befallning om Sabbatens helgande. 



Men förlåt, Min Herre, at iag så länge talat om mina ögnamärken 

 i Bourdeaux ; utan Min Herres speciela befallning hade iag dem aldrig 

 öfwerskickat; ty iag wet wäl, at när ögonen dem genomlupit, så beklaga 

 de tjden, som de förlorat. Jag will therföre ei längre beswära, ulan 

 slutar mina tankar om Bourdeaux, då iag d. 9 Maji 17.55 står färdig, 

 at resa ifrån så många wenner, som wi ther lemnade, af det andeliga ock 

 werldsliga Ståndet: den Höge Baron Lusan, den älskanswärde Boisson, 

 den lärde Baccarau, Wår egen consul Harmenssen, den tienstaktige 

 Jurat St. Lorent, de obligeante Herrar De la Tour Feger, Bruno, Imbert, 

 Bethman et compagnie, samt flere, som wi här kallade wåra synnerliga 

 wänner, at förtiga det glänsande Kiönet, som icke ringa wisade sin ut- 

 sökta konst at förbinda mine unga följeslagare, theras älskade främlingar. 

 Ju längre wi wistades i Bourdeaux, desto mer ökades wår bekantskap. 

 Ju närmare det led til wår bortgång, desto ömare öga begynte wåra 

 wänner kasta på oss, wi på dem. Wi togo äntel. afsked. Det led, det 

 skred, wi slutade äntel. den sista dagen i Bourdeaux, då wåra wenner 

 komma til oss, at taga contra afsked. Wi wördade ock älskade dem 

 alla så högt ock så nära, som en skildnad i samwetet kunde tillåta, 

 den bekanta franska höfligheten, de oändeligen bindande franska sederna, 

 det mer än betydande franska språket, som nu alla på en gång wisade 

 sin glans och sötma. De klämande famntagen, de ruskande handtagen, 

 de samantrykte kinbenen, ock slutehn skillnaden af franska ock swänska 

 läpparna war ömare at se, at höra, at känna, än någon tror; hwad skulle 

 den då wara, at lida. Winkningarna ur wagnen, winkniugarna utom 

 porten, återtittningarna på gatan, ock sista sikten wid det hörn, som tog 

 bort både wåra wänner ock deras equipage ifrån wåra ögon, de woro 

 af ödet med skarpa lagar försedde ; men kunna aldrig taga wåra wänner 



