FLORA DE CATALUNYA 



Cistacies. G. 86. - Cistus. 



Geografia.— Costes y boscos àrids; litoral, al Vallés, Montseny, S. Llorenç del Munt, 

 Montserrat; al Penades. = Segons Costa, s'interna fins a 6 ó 7 lleugues, reapareixent a parat- 

 ges més apartats, però abrigats, com Olot (Bub., Tex.); Vich, rr. (Masf.)— La y minor WIc., 

 als boscos del nort de Tarrassa. — Abril-Maig. 



T^ Z. 274. = C. salviaefolius L. (i) 



C^-^^^ ZP ; {del llatí sàlvia y folium, fulla; per la forma de 



/^^^rV /^ les fulles.) 



Vx-A^ \. /^ f \ Sinonímia. — Estepa borrera negra; cast. cisto 



\ ^Mï^ • ^lembra, jara estepa, jaguerzo morisco, tomillo 



\ ^W^ • blanco. 



A \ ^^^ Tronc de 2-6 dm., poc olorós, ramificat, difús, 



/N a\ -V\ Jw/ cubert de pèls estrellats; fulles breument peciola- 



\K^V^m^'^^ CmW ^ ^^^' °^^^^^ ° elíptiques, lomentoses; flors blan- 



\^mWn3ÍiL• If = ques, grans (4-5 cm.), i-3 sostingudes per pedun- 



^U^^I^^^ I cols axilars, capbaixos avans de l'antèsis y sense 



)/^jf^ \ bracties; fulletes de l'epicalze y sèpals, ovato-cordi- 



caatus saiviasfoUus. formes, tomentosos; pètals 1-2 vegades més llargs 



que'l calze; càpsula pentagonal, truncada a l'àpex, 

 una mica tomentosa y més curta que'l calze; llevors quasi llises; estil molt curt. 

 Planta polimorfa. 



Geografia. — Boscos y terrenos pissarrosos o silícics; estesa per tot el país, desde la costa 

 fins a les valls pirinenques; comú a lacordillera litoral; al Vallés, comarca de Bages, Mont- 

 seny y Guilleríes. — Maig-Juny. 



HÍBRITS 



Les espècies del genre Cistus, s'hibriden amb molta facilitat, segons se desprèn 

 dels hibrits naturals coneguts fins avuy, y de les nombroses formes obtingudes per 

 M. Bornet, mitjansant hibridació artificial. Entre els primers havem observat els 

 següents a Catalunya, y amb seguritat que n'augmentarà el nombre així que's mul- 

 tipliquin les observacions. 



275. = C. Delilei Burnat. — C. crispo X albidus Timb. 



Pel seu port y aspecte cano-tomentós, y per la forma de les fulles jo/^rnes, sentades 

 o subtrabades, de nervis no molt marcats, s'aproxima al C. albidus, però l'inflores- 

 cència en glomeruls terminals, sobrepujats per les últimes fulles, simulant un in- 

 polucre; els foliols de l'epicalze y sèpals llargament ovato-acuminats, y el color 

 rosa viu dels pètals, el porten cap al C. crispus. El seu color menys blanquinós 

 que Valbidus, el toment més clar, compost, als peduncols, epicalze y sèpals, de 

 pèls estrellats, altres llargs y siínples, amb alguns de curts y glandulosos, la mag- 

 nitud de la corola (3'5-4'5 cm.) y la càpsula més petita que en el albidus y més grossa 

 que en el crispus, coloquen aquesta planta en una situació intermitja, posant de 

 manifest la seva procedència híbrida d'aquelles dugués espècies. 



(i) O salvifolius : aquestos genitíus de composició se tracten avuy amb unitbrmitat, en cl tecnicisme : que- 

 den confoses en la desinencia noms de les tres declinacions primera, segona y tercera. Algun queda intacte, 

 com rosmarini-, en lloc de rorismarini. 



•99 



