150 



diutius jactari incertis tempestatihus ; viam longiorem ad morfem 

 male judicamns prcestare; si sfultus qui fleverit qnod ante centuni 

 annos non vixerat^ eeque stultus est qui flet, qtiod post secidum 

 non vivat.^ Det war nödwändigt, att antingen sal. fmen skulle 

 gråta M. K. Br. äller han henne; hwilket t)xker M. K. Br. warit 

 bättre? Mors certe est optimum remedium naturce. morhos sanat, 

 calamitates arcet, dolores solvit, nos in illam tranquilUtatem re- 

 ponit, in qua untequam nasceremur, jactiimtis. Infelices omnes 

 permansissent felices, si mors ptriiis accessisset ; ante ohitum nemo 

 heatus.^ Föreställ Eder M. Br. att hon i långan tid skolat suttit 

 änka med edra små barn och sorgt Eder, huru hon då warit 

 olyckelig. Nu är hon frikallad för all werldens förtretlighet. 



Wij böra tänka, då wij gå ur werlden, att en Gud är, som 

 under största confusion regerar alt, att alt måste gå äfter hans 

 behag; han är här hemma; wij recommendera honom wåra barn, 

 som warit, är och blifwer; han föder både bij och biörnar; all 

 wår konst och omsorg är fåfäng, utom den att recommendera dem 

 i Hans hand och hägn, som giör af smått alt liwad stort blifwer. 

 Annors gå de rikastes barn på slutet och betla bröd; men är Gud 

 förmyndare, wäxer arfwet af hans hand, som det förwaltar. 



Min K. Br. sorger en makalös fru, som Gud Eder lånt. Före- 

 ställ Eder warit på en ståtelig coUation, där i haft alt uptänkeligt 

 nöje; om i då dagen äfter lågo gråtande, att giästbudet warit alt, 

 skulle icke de, som ej fått lika förmon, förundra sig öfwer Eder 

 med skiähl? 



jag har haft en tid för tröst, då jag mistat något redbart af 

 egendom, att trösta mig med det, att om jag, som många andra, 

 icke haft det och fått det af wår Herra, så hade jag aldrig sörgt. 

 Tacka nu Gud, att M. Br. fått ägt uti sine liufwe åhr en så be- 

 hagelig fru. Kom hog att bara draggen är quar af lifspocalen ; 

 kom hog att wagnen går ju längre nedföre, ju fortare. Se till- 

 baka på den förflutna lefnaden, är icke den liksom en dröm; sådan 

 blifwer den fölliande, om ej wärre, och på slutet altsamans en 

 dröm. Skall man beklaga den, som drömt kortare; som sluppit 

 de triste dagar, de många bräckeligheter som åldren medföra, 

 sannerligen ingen giorde wäsende af döden, om man ej woro be- 

 dragen, att man här skulle lefwa in nestoreos annos. sannerl. man 

 skulle skatta den lyckelig, som döden öfwerståt, som wij fasa så 

 mycket före, och tro blifwa så marterande, ty den woro entle- 

 digad från alt bekymber; lätt oss wäga nöjet och bekymbren emot 



