13 



chické. Tehdy již mezi třináctým a čtrnáctým rokem zřekl se zje- 

 veného náboženství, jako absurdity znesvécující prabytost Tvůrcovu, 

 a ethiky odtud plynoucí pro její příUšnou pohodlnost a malichernost, 

 počítající s bláhovostí a ješitnr)stí lidskou, jak sám formuloval 

 důvody svého přerodu náboženského. 



V letech těchto nebyl dojista již dítětciii, lu.-toto/inijcme-li 

 s dětstvím ono důvěřivé a něžné teplo citové, jež piohiívahj jeho 

 bytost do posledního dechu. Krutý tyťus, jen/, stihl jej v zimě 

 r. 1890 1 proměnil jej na útlého hocha poněkud nesmělého a 

 ostýchavého, vzal jeho tváři plné linie, ale nechal jí hluboké hnědé 

 oko vyzařující krásu a bohatství jemné té duše. I byla tato tělesná 

 změna jakoby symbolem duševního přerodu, jenž podporován byl 

 i rozšířením obzoru hochova. R. 1891 uviděl Prahu po devíti letech, 

 a nepodléhaje ani tehdy historickému sentimentalismu zachvácen 

 byl hlasitým tepotem práce a síly, jejž cítil a hloubavě hledal 

 v každém objektu tehdejší Zemské jubilejní výstavy. 



A přece vrátil se rád z výstavního vlnění a jiskření domů, 

 do smrkových a borových lesů rodného kraje a do oněch spiritu- 

 elních hájů, jež pěstovala již tehd}^ jeho vlastní spekulace a snění, 

 a jež si vyvolával často hrou na klavír. Ještě do dob írymnasijního 

 studia litomyšlského sjíadá jeho přechod od Schulxitových písní 

 k Mendelssohnovi a Cajkovskému; a tehdy lalysi vyjjrávěl s jem- 

 ným nadšením, žr jtdna barkarola Cajkov^l^ého jest rašící stráň 

 nad tmavou hlubinou vodní s bílým březovým hájem politá dechem 

 jarního .slunce. Nepochopil jsem nikdy lépe jeho nadšenou vy- 

 tr\^alost, s níz s<( lával za zimy u klavíru než při těchto slovech 

 otvírajících srdce básníka. 



Mocné a pronikavé toto dospívání duševní obráželo se jasně 

 i v osobitém jeho pojetí veškerého .studia. Odkloň uje se vždy 

 více od kultu fysické síly a vzdaluje se vždy větší měrou kterého- 

 koliv formalismu, zaujal stanovisko odmítavé ke kultuře římské, 

 jež zdála se mu nepravdivým a neupřímným dílem du.ší rhetori- 

 ckých a mělkých, zakrývajících nedo.statek živných ideí lichou 

 ^ strojenou zdobností. Rozhorloval se často |)roti »ši)inavému ad- 

 vokátu* Ciceronovi, jenž prý se snaží periodami uměle stavěnými 

 '1 řečí labužnicky uhlazenou zaslejiiti po.sluchače, aby nehledali 

 přesvědčení řečníkovo, jehož nemá. 0|jovržlivě mluvíval i o Vergi- 

 liovi, jenž prý s duší naplněnou vůní lombardských lučin a sýrů 

 zpívá se schválně falešnou sladkostí a idylličností o řadě lupičství 

 a barbarských půtek. Nenáviděl hluboce Řím, jemuž ještě později 

 l)řičítal vinu na ujařmujícím evropském cenualismii církevním 

 i státním, a celá ethika a politika Sparty zdála se mu symbolicky 

 koncentrována v ošklivé a nechutné, třebaže neobyčejně živné a 

 zdravé polévce z krve. Miloval však celou duší harmonickou kul- 

 turu Athén, jež odpovídala jeho zálibám a láskám synthesou života 

 přírodního i uměleckého. 



