14 



Odvracel se vždy více <jd pou/.c formálních včd inathemati- 

 ckých, jichž ústrojí pcvnč a chvílemi i virtuosné ovládal, k přírod- 

 ním vědám, na kterých již tehdy miloval hlavně fysiologickou jich 

 část. Nestačily mu více pečlivě usušené a správně určené rostliny 

 herbáře, jež pokládal za ^mrtvolky květin «, ale hořel zájmem 

 o vnitřní jich život a jeho vztah k životu vůbec. Třebaže mnohé 

 z těchto zásad a názorů teprve v příštích letech staly se mu for- 

 mulovaným přesvědčením, leží kořeny jich dojista již v posledních 

 letech gymnasijniho studia litomyšlského. Bylo to, jakoby duševní 

 jeho tvář vždy více se odvracela od krajiny a her dětství a hle- 

 děla vždy jistěji a určitěji do budoucnosti. 



Záhy zmizelo jeviště dětství i s pohledu tělesného a zaměněno 

 bylo Prahou ; ale tato změna toužená a očekávaná, musila býti 

 vykoupena velikou bolestí — smrtí sestry Marie r. 1895. Toto 

 tiché a něžné dítě, chodící životem po špičkách střevíčků a s mo- 

 dlitbou na rtech, se zrakem mírným a smutným, zastřeno bylo 

 vždy závojem jiného světa. Její dojemné starosti o budoucnost a 

 její vytrvalá píle, svědomitě nahrazující stkvělé nadání, zhašeny 

 byly předčasnou smrtí, jež přišla tiše a svatě, jako přichází vždy 

 k těm, kteří v srdcích rodiny a přátel mají se zjevovati jako bě- 

 lostní legendární andělé. Skon její náhlý a neočekávaný ranil hlu- 

 boce rodinu. Theodor, jenž z botanických výletů přinášíval nej- 

 vzácnější květiny na její hrob, psal tehdy tetičce: »Nastává nám 

 těžké, bolestné loučení s hrobem naší milované Maryčky. Od je- 

 jího skonu cítíme se osamělými a hledíme co nejúžeji všickni 

 k sobě se přimknouti; tím teskněji nám bude v Praze, kdy i od 

 rovu jejího budeme odtrženi.* 



Poslední okamžik v Litomyšli, 17. září r. 1895 patřil návštěvě 

 jejího hrobu. Nedaleko nad hřbitovem zvedá se žlutavá budova 

 rodného domu Theodorova, pod vysokými renaissančními lome- 

 nicemi zámku lze vytušiti staré gymnasium; tmavé lesy Strakovské 

 zavírají polokruh obzoru. Celé dětství Theodorovo leží jako slu- 

 neční přísvit na obraze, který nad rovem sestřiným zachycuje svým 

 pohledem. Horské lesy posílají mu jehličnatou svou vůni pozdravem, 

 jeho tmavý zrak děkuje jim krásným výrazem vděčné lásky. Pak 

 rychle zmizí rodný kraj, a slunné přísvity dětství na něm pohasínají. 



