\c, 



tat(» nová celou svou citovou a lo/.uinovou existenci na kartu příkře 

 důsledného individualismu. Psycholoj^ické disposice této reakci 

 individualistické poskytlo umění, v celém devatenáctém věku 

 /cobrazující hořký a chmurný stesk dcklassovaného titána brzy n-- 

 voltujícího brzy zoufajícího a chytajícího se každého stébla vysvobo- 

 zení z tohoto uraženého vyhnanství. Jako největší tušitel a prorok 

 individualismu byl milován a ctěn Nietzsche, na němž však bolestně 

 překvapovalo mladé enthusiasty, že stál a padal paradoxní překot- 

 ností a tančící nedůsledností, kterou milují umělci a nenávidějí 

 utopisté. Ostatně, v žilách bilo příliš to, proti čemu se reagovalo, 

 a tak jako v krásné větě Turgeněvově o silném dubě a silné 

 lásce, pučelo nové listí individualismu, aniž opadalo staré soci- 

 alismu. Na řešení otázky sociální nedovedla se mládež dívati než 

 očima vyhladovělého proletáře, a sen nové individualistické formace 

 společenské byl prolnut více anarchistickým idylismem evangelia 

 dle pojetí tak rychle zapalujícího a tak rychle zhasínajícího traktátu 

 Tolstčho »Spása ve vás<, než výlučným a hrdým aristokratismem 

 Nietzscheovým. Utopičtí enthusiasté nechtěli se spokojiti s oním 

 realisovatelným politickým systémem individualistním, jejž znali a 

 na němž studovali ústrojí svobody jednotlivcovy, s liberalismem 

 Stuarta Milla, a volili místo moudře užitečného a prakticky roz- 

 vážného utilitáře dvě krásné snivé hlavy, nad něž nikdo malebněji 

 nedovede nésti kouli fikce a nikdo hůře podpírati pilíře společenské 

 reality: hlavu snílka-učence E. Récluse a hlavu snílka-básníka Bruna 

 Wille. Tato utopie »theoretického anarchismu« ne nepodobná ro- 

 manticky nadechnuté vidině, již rok 1 848 nazýval svobodou, byla 

 střežena dušemi nejměkčími a nejcitovějšími, roznícenými naivní 

 a soucitnou lyrikou nepatrné knížky »Sturm<' německého Skota 

 J. H. Mackaye. 



Viděla-li snad hrstka polovzdělané dělnické mládeže v theo- 

 retickém anarchismu< — jehož lyricky nadšení vyznavači těžce 

 bývali uraženi, uváděly-li noviny různé atentáty ve spojení s jejich 

 plachou a humánně zbarvenou vidinou — jistou realitu, věřili stu- 

 denti, že tato utopie jest realisovatelna jediné dostoupením určitých 

 stupňů pozvolného vývoje a spojovali tak svou víru sociální s bio- 

 logickým evolucionismem na jedné a s nadšenou a vědomě 

 účelnou prací o vlastní vnitřní vývoj na druhé straně. Této cestě 

 zůstali věrni, i když změnili cíl; též ten, kdo nevěděl, kam jdou 

 a kam chtějí dospěti, viděl bezpečně, že heroismus práce a víra 

 v její hodnotu a krásu je provází. 



Toto ovzduší protínající dusné školní učebny, proudící z listů 

 zelených i modrých revuí, chvějící se pražskými ulicemi, obestřelo 

 a okouzlilo i Theodora Nováka. Vytrhnut z rodného kraje a 

 vzdálen tak nesmírně hlubokých lesů, zachvácen byl v Praze stí- 

 sněností a steskem. Ranními parami stoupajícími z Vltavy, jež 

 žertem jmenoval denně homersky » pastýři nikoliv milými, zloději 



