19 



generace oněch let. Jeho filosofické vzdělání, tehdy zahrnující zna- 

 lost filosofie řecké, jasný obraz filosofie Kantovy a Schopenhaue- 

 rovy a napojené i ethickými ideami professora Masaryka, vede ho 

 k individualismu právě tak jako jeho záliby literární, tíhnoucí 

 předem k poesii Ibsenově. Jmenovitě » Nepřítel lidu« hluboce naň 

 působil nejen jako mohutně koncipovaná postava symbolická, 

 nýbrž jako personifikované filosofické přesvědčení a životní program. 

 Tato individualistická konstrukce zocelená některými ethickými 

 konsekvencemi darwinovského boje o život, lámající v snění hra- 

 nice i zákony státní, rozvracující pro idol vzájemné svobody členů 

 rodiny formu rodiny staré, jmenující se ráda, věrna názvosloví své 

 generace, theoretickým anarchismem, byla duševním majetkem 

 něžného hocha, oddaného láskyplně své rodině a v každém oka- 

 mžiku ochotného podříditi zájmy vlastní zájmům kohokoliv jiného, 

 bratra, jenž maličkého Jarouška zahrnoval vlídnými laskavostmi a 

 syna, jemuž skryté přání matčino bylo radostným zákonem. 



PřiŠly-li však chvíle, kdy analytický skepticism počal bořiti 

 na spekulativních těch konstrukcích, kdy intcllekt zhroutiv vše, 

 stál tu sám neukojený a neukojitelný, trpký a neúprosný, pak 

 zbývaly pouze dvě cesty, jimiž bylo lze prchnouti před ním: umě- 

 lecký požitek hudby a vzdání se léčivému kouzlu přírody. Byla-li 

 tehdy Chopinova hudba, tento vášnivý karneval zoufalých srdcí, 

 Theodorovi reakčním lékem proti upříhšenému intellektualismu, 

 a Schumann odvážně heroickým osvobozením od vší malichernosti 

 a bláhovosti školního i národního prostředí, byl mu R. Wagner, 

 jejž poprvé poznal r. 1895, uměleckým symbolem všech vlastních 

 ideových koncepcí, všech světlých snů o nové říši ducha a svo- 

 bodě jedince. Hudební požitek citový dostavoval se u něho sou- 

 časně s požitkem intellektuelním, aniž by tento byl nějakým theo- 

 rematem nel)o doktrinou, ač vždy se stupňující theoretické vzdě- 

 lání huck'l)ní učihí iio pronikati vždy hlouběji a jasněji v skryté 

 ústrojí díki uměleckého. 



A konečně zbývala příroda. V drobném autobiografickém 

 náčrtku z té doby »Trientalis <, charakteristické směsi něžného 

 snění i psychologické analyse, theoretického blouznění i přesně 

 realistických popisů, filosofických exkursů i kritických poznámek, 

 odhaluje veškerou léčivou moc této největší lásky životní. Mezi 

 listy herbáře zjeví se sytě zelené bory Strakovské, smrkové jejich 

 koruny se rozevřou, a z hlubokého údolí podává hochu snílkovi 

 rusalka lesů rodného jeho kraje, doji.sta inspirovaná Ilauptman- 

 novou Rautendelein, milovaný bělostný kvítek trientalis a hojivě 

 klade svou ruku na jeho šíji. Skutečně toto vzpomínkové snění 

 o horské přírodě východočeského domova bylo lékem některých 

 ponurých chvil, kdy nebylo možno výletem do okolí pražskéhí) 

 přiblížiti se přírodě .samé. Ale chvíle prázdnin patřily jí cele. Tu 



