22 



se maximu »Miluj bližního jako sebe sama« spíše vsuggerovati 

 než odůvodniti. Jistota, s níž se pohyboval v semináři filosofickém 

 a po/.déji i pacdagogickém prof. Drtiny, kdež rťid rozněcoval a 

 v plameni udržoval debatu ne tak o thematech z dějin paedagogiky 

 jako o otázkách aktuelní reformy, spoléhala na tnethodickou prů- 

 pravu přinesenou ze školy střední. 



Specielní svůj obor přírodopisný studoval všestranné; po- 

 slouchal koUegia zoologická professorů Frice, Vejdovského a Mrázka, 

 botanická: Čelakovského, Velcnovského a Němce, geologická a mi- 

 neralogická: Vrby, Woldřicha a Barvíře, chemická Braunera a Raý- 

 manna, a přinášel právě tak četná a vynikající vysvědčení z kol- 

 lokvií jako z laboratoří, kde nad mikroskopem a rctortou, zku- 

 mavkou a mikrotomem trávil celé dny, nedávaje se odstrašiti ani 

 marností práce mnoho měsíců věnované předmětu již jinde pro- 

 zkoumanému, jež jemu samému byla údělem mezi jiným při studiích 

 o cellulose hub. Botanika stála vždy v popředí; bohatá průprava 

 gymnasijní, přesnost i obratnost v kreslení mikroskopickém, ne- 

 obyčejně cenný herbář a neutuchající zájem o oba hlavní směry 

 botanické, floristiku i fysiologii rostlinnou, splynuly v jednotný 

 proud hlubokého porozumění a věrné lásky. V užším kroužku 

 nejoddanějších žáků professora Velcnovského, k němuž záhy přilnul, 

 zaujímal vynikající místo mladý botanik, jenž od ostatních výlučných 

 floristů a teratologů lišil se širokým názorem fysiologickým. Tato 

 družina, s níž professor Veleno vský pro veliká svá systematická 

 díla o českých meších a jatrovkách určil a stanovil na dalekých 

 a namáhavých exkursích spoustu neznámých druhů a nových na- 

 lezišť, ironisovala chvílemi smělého »naturfilosofa«, jenž ani ve flo- 

 ristice nikým nedal se zahanbiti, ale ctila v něm přece vzor píle 

 a svědomitosti, rozumové důslednosti a mravní vznešenosti. 



Studium botanické dalo mu poznati větší část Čech: Středo- 

 hoři i jihočeská rašeUniště, Posázaví i Šumavu, poříčí Labské i Brdy. 

 Přece vždy vracel se k rodnému kraji východočeskému, jejž před- 

 sevzal si botanicky prozkoumati, a to nejen Litomyšlsko, nýbrž 

 i Poličsko a Zďárské pohoří, celý ten pomezný kout, jenž nejen 

 charakterem obyvatelů, ale i celou florou hlásí se za končinu hor- 

 skou. O prázdninách letních i svatodušních bloudil pohraničnými 

 lesy, a vzhlížel se v temných rybnících u Vojnová Městce, jichž 

 rašelinnou íloru vylíčil ve zvláštní stati. V chemii byl upoután 

 vždy chemií organickou, bezpečným klíčem k poznání základních 

 jevů životních; laboratoř professora Raýmanna denně jej vítala a 

 strojila mu hojné poznatky i hrozivá nebezpečí. Poslouchal-li jako 

 jediný filosof fysiologické přednášky professora Mareše na fakultě 

 lékařské, a čerpal-li odtud hojné impulsy a inspirace přemýšlení, 

 bylo to i vnější zpečetění jeho směru přírodovědeckého. 



Ve dvou spolcích, ve kterých byl neúnavně činěn, rovněž 

 obrážel se tento směr: v »Jednotě filosofické* vystoupil poprvé 



