23 



přednáškou slučující stanovisko filosofické spekulace a přírodo- 

 včdecké empirie, charakteristickou >Extensí individua*; v »Klubu 

 přírodovědeckém* pracoval v botanické sekci, která v těchto le- 

 tech se probudila a obrodila, vytrvale referuje o nových spisech 

 z rostlinné fysiologie, předkládaje nově nalezené rostliny a upo- 

 zorňuje kollegy zejména na nejnižší a tím nejzajímavější třídy 

 rostlinné, i v hlavních přednáškách kliil)()\ních volíval themata 

 z fysiologie a botanické chemie. 



V těchto vnějších hranicích položených studiem a povoláním 

 pohyboval se nesmírně intensivní život vnitřní skrytý, za štítem 

 melancholického mlčení a uzavřené vážnosti. Skromnost a plachost, 

 s níž vystupoval tento tichý hoch hlubokého pohledu, dávaly sice 

 tušiti, že skrývá cudně před lhostejným světem duševní bohatství 

 a myšlenkovou krásu, nikoliv však, že veškerým svým názorem 

 přírodně-filosofickým odvážně a hrdinsky reaguje proti svému my- 

 šlenkovému okolí a přírodovědecké víře i přesvědčení svých učitelů. 

 Přírodovědecký mechanism a materialism, opírající se o exaktní 

 j)oznatky věd přírodních a čerpající hlavně z chemie vždy novou 

 zápalnou látku pro sebevědomá svá tvrzení, snažil se s katheder 

 a v laboratořích shrnouti všecky jevy v jednotu a vysvětliti process 

 životní. Hmota produkující energii byla jevem priiiu i ním a pravou 

 substancí světa, který byl pokládán za její odvozrní; veškerá snaha 

 se nesla k přesnému a exaktnímu vysvětlení všech jevů z této 

 l)ralátky a k Ixzvadné redukci všech processů na tuto prasubstanci. 

 Tvrdili-li jedni .-^ pařížským akademikem Berthclotem, největším 

 chemikem svého věku, odvážně a sebevědomě: »Není žádného 

 tajemství více,« odpovídali druzí na námitky filosofů, že jest ještě 

 mnoho tajemství materialismem a mechanismem nevysvětlených, 

 všeobecným popřením možnosti filosofického poznání, jak je for- 

 muloval v příkrém -Ignoramus et ignorabimus* akademik berlínský 

 du Bois Reymond. Důvěra v čistě materialistické vyložení světa 

 byla v devadesátých letech zviklána, ale tím zřetelněji se jevil 

 sklon k umdlenému agnosticismu du Bois Reymonda, který zastavil 

 se na polovině cesty, a svou polovičatostí znovu otevřel brány 

 vědeckému dualismu vítanému i dogmatikům i mfullářům mrtvého 

 faktu. Du Bois Reymond byl pravý přírodovědeíký filosof doby, 

 jejíž umění dalo Andreu Sixtovi modliti se nad nutxolou Roberta 

 Greslou a (jramovi jíti ke knězi, jejíž spekulace /. úzkosti před 

 sebou samou viaei la se zpět ku Kantovi. Du Bois Reymondovým 

 agnosticismeni a dualismem byl Theodor Novák mocně, ale jen 

 okamžitě bolestně vzrušen, a záhy v něm viděl nejnebezpečnější 

 zbraň dávanou vědecké intelligenci. Když r. 1900 byl žádán, aby 

 |)řeložil jeho přednášky »0 hranicích přírodovědeckého poznání* 

 a »Sedm záhad světa*, chtěl původně obě stati zčeštiti, ale úvodem 

 ostří jejich zlomiti; brzy však se rozhodl, že nebude do českého 

 skla nalévati krutého jedu, jak sám řekl. 



