24 



Proti materialistickému mechanismu stavěl energetism, stavší 

 se, jak zmíněno, již v létech gymnasijních součástí jeho bytosti, 

 proti agnosticismu víru v stálou evoluci poznání, proti duaHsmu 

 monismus. V enthusiastickém přehodnocení přírodovědeckého ma- 

 terialismu, který se pokouíel veíkerý organický život vysvětliti 

 jako produkt anorganického, dospěl tak daleko, že v smělém pa- 

 radoxu tvrdíval, že není vůbec přírody anorganické. Chtěl věřiti, 

 že přijde jednou chvíle, kdy za veškerou přírodou anorganickou 

 uhodneme organismy ji vytvořivší, jako dnes za útesy korálovými 

 vidíme tvůrčí láčkovcc a za pyramidami dělníky je zbudovavší. 

 V hovorech s Theodorem smávali jsme se tomu grandiosnímu 

 paradoxu a vymyslili jsme pro něj ještě paradoxnější termín »mlá- 

 data nerostů «. Bylo však v něm mnohem více než paradox: byla 

 v něm nebojácná víra, že není vůbec mrtvé přírody, že jediný a 

 po.slední princip, kterým vše se dá vyložiti, jest šivot, aktivní 

 síla, energie. 



Proto miloval tolik Schopenhauera, jenž vzbuzoval jeho obdiv 

 i nesmírnou noblessou své ethiky, že jasněji než kterýkoliv z filo- 

 sofů vytušil a vycítil sílu a smysl tohoto životního principu, který 

 nazýval vůlí. Proto se často vracel k Nietzscheovi, pro nějž teprve 

 teď po úzkoprsém utopismu šestnácti let dokonale uzrál, že měl 

 odvahu hnáti tu energii života až do závratných výší, jichž dosud 

 se každý lekal. 



Tento život, tuto aktivní sílu miloval nejvíce na umění, v němž 

 pronikavě chápal každý, velký, zmužilý čin, každé dobytí nové půdy 

 a v němž se odvracel od marných a studených her, technických 

 k(Miibinací a cisclovaných příkras a ozdob. Tak byl R. Wagner 

 pravým umělcem jeho srdce, Wagner, jenž vrhá celou svou bytost, 

 celou svou životní energii do své hudby, Wagner, jenž chce a 

 dává slyšeti v svých dílech všecek svůj intellekt, všecku svou vůli 

 a všecken svůj cit, Schopenhauerovec \Vagner, jenž poslední tajem- 

 ství svého umění vidí v odkrytí metafysické »vůle«, živoucí síly 

 a moci vesmíru. 1 mohl milovati Theodor Novák, jenž nikdy nebyl 

 stržen erotickou vášní, a jemuž každý mysticism byl dalek, nejvíce 

 ze všech jeho děl >>Tristana a lsoldu«, kde odpoutaná tato moc 

 vše oživuje a ničí, živí a spaluje. V Bedřichu Smetanovi, nejdražším 

 svém českém umělci, k němuž přilnul již za dětství, slyšel Theodor 

 Novák radostné a vítězné vtělení vší síly a rázovité moci, která 

 šumí lesy českého kraje a tryská temperamentem českého lidu; 

 kouzelným principem češství bylo mu toto barvité dílo, jež znal 

 do detailů a jemuž věnoval tolik volných okamžiků. 



Tak byl H. Ibsen vlastním dramatikem mladého myslitele, 

 jenž vyhýbal se jinak prknům a kulissám činohry, Henrik Ibsen, 

 jež vidí život a duševní dění i tam, kde dramatičtí psychologové 

 před ním neviděli ničeho, H. Ibsen, jenž studoval energii volní 



