26 



této práce náleží posledním měsícům života Theodora Nováka, kdy 

 spracoval hotový již rukopis ve formč písemní práce k účelu státní 

 zkoušky. Vlastní studia o adoxe, která po stránce floristické zajímala 

 ho již v Litomyšli, konal v botanickém ústave české university r. 1899, 

 když morfologickým zjevem, jejž popsal ve » Vesmíru* XXVUl., 

 str. 215, v zprávé »0 přelistěném okvětí u Anemone nemorosa* 

 byl upozorněn na nový způsob výkladu této obtížné partie syste- 

 matické cestou morfolo<j;ickou. 



Bohaté jsou jeho práce, popularisující vědy přírodní z té 

 doby, všt^cky ncscMié ])řcsvčdčením, že nový názor životní jen tehdy 

 vnikne do m(1(Í a duší, budou-li i odborné včdomosti přírodopisné 

 učiněny přístupnými vší intelligenci. Tak shrnul ve dvou statích 

 »Rozhlcdů«, jež od otištění »Extense individua* čítaly jej k svým 

 nejoddanějším a nejpilnějším spolupracovníkům, »Naše země* a 

 »0 rostlinné assimilaci«, výsledky moderní geologie a rostlinné 

 fysiologie způsobem přehledným a jasným, opětně svědčícím o ovlá- 

 dání předmětu i odborné literatury. 



Tak napsal pro »Zenský Svět«, který již r. 1896 přinesl jeho 

 první tištěný referát o »Dějinách dalekohledu* P. Safaříkové, celou 

 řadu článků, snažících se ukázati, jak znalost přírodních zákonů 

 nese i ovoce praktické v domácnosti. Jsou to stati »0 topení, < 

 »0 pokrmech kvašených*, »0 výživnosti potravin, »Květena 

 v oknech*, vesměs v III. roč. » Ženského Světa*. 



Filosofické úsilí těchto let vtělil ve dvě studie, osvětlující filo- 

 sofický individualism se dvou hledisek, s hlediska přírodovědecky 

 spekulativního »Extense individua jako princip soustavy světové* 

 (Rozhledy VIL), a s hlediska historického »Díla Maxe Stirnera* 

 (Lumír XXX.). »Extense individua* jest definitním dokumentem 

 vykonané již dráhy, vinoucí se od r. 1896. až do r. 1899., dráhy 

 částečně souběžné s myšlenkovým pochodem mladé generace, z níž 

 Theodor Novák vyrostl, částečně však determinované vlivy ener- 

 getiků Roberta Mayera a Ostwalda, dráhy, jejíž rychlý vzestup 

 snažili jsme se skizzovati na těchto stranách. Přílišný apriorism a 

 optimistický enthusiasm tohoto debutu, shrnujícího poněkud sum- 

 marně komplex různých jevů pod jediné heslo, byly Theodoru 

 Novákovi záhy cizí, i když věděl, že tato přednáška, konaná v »Jed- 

 notě filosofické* 21. května 1898 a odměněná konkurenční cenou, 

 vděčí za svůj úspěch hlavně břitce vyslovené tendenci protimate- 

 rialistické, jež působila jako osvobození. 



Také jemná vlákna kořenů historicko-filosofické studie »Dílo 

 Maxe Stirnera* dlužno hledati v létech gymnasijních. K Maxů Stir- 

 nerovi, jehož metafysický nihilism posoudil ve svém článku s pří- 

 krou odmítavostí moderního evolucionisty, přistoupil Theodor No- 

 vák s obdivem napojeným nadšením J. H. Mackaye, snažícího se 

 v díle »Der Einzige und sein Eigenthum* viděti poslední formu- 



