i 



31 



>Nur der verdient sich Freiheit wie das Leben, 

 der taglich sie erobern muss,< 



byla mu každá etappa poznání válečným tahem, na který nasadil 

 všecku svou životní energii. Věděl, že jest to tah válečný, ale 

 věřil, že Ijude vítězný. Vlastní jeho slova v listě, psaném v lednu 

 1901, charakterisUjí zmužile přesvědčení evolucionisty: »Nehledám 

 věčných, absolutních pravd, jež jsou mi illusí; nevidím ve vědění 

 nic jiného než stálé přizpůsobování a vývoj — nemá konce — 

 ale právě zase jen úryvek v nekonečném dění a žití.« Tato světlá 

 a slunečná důvěra ve vývoj a vesmír počala se posléze krystali- 

 sovati v šťastný a radostný názor o životě, jenž nerozpolťuje kul- 

 turu a přírodu, myšlénku a čin, člověka a osud. Snil o sladkém 

 obnovení dětského poměru člověka k přírodě, věřil v laskavé teplo 

 jejího klínu, jenž dává nejen lesům mízu a světlo, ale i vynikají- 

 cím jednotlivcům příležitost plně a mohutně rozvíti všecky skryté 

 síly a schopnosti. Absurdním a pověrčivým bylo mu staré domnění, 

 že hrdina, rek, myslitel, umělec jsou porušením rovnováhy, ale 

 pevnou a silnou věrou mu bylo, že právě oni jsou vlastním pro- 

 jevem a výrazem evoluce. Proto neznal pro duševního reka jinou 

 ethiku než plnou odvahu sama sebe, příkladnou věrnost vlastní 

 osobnosti. Myslil, že rek může padnouti jen, zradí-li sám sebe, 

 neboť není v přírodě ani zrady, ani nástrah. 



Zatím co zasmušilá a závistivá Aloira zauzlovala jemu nej- 

 krutější léčku, šel podoben Siegfriedovi zmužile v ostrou seč za 

 svoje zásady. Na jaře r. 1901 vyšla filosofická kniha professora 

 Mareše »Idealism a realism v přírodní vědě«, polemicky přibrou- 

 'šená kritika poznání přírodovědeckého, jehož zoufalou marnost 

 vidí v udýchané honbě za fantomem pravd absolutních. Sklíčený 

 skepticism knihy, jenž v důsledcích vyráží exaktním vědeckým 

 pracovníkům anatomický nožík i zkumavku, nebyl by Theodora 

 Nováka dojista postavil do první řady obránců kaccřované knihy 

 a jejího autora. Ale mužná hotovost a sebevědomá energie, s níž 

 autor stojí za své přesvědčení v tak příkrém odporu jsoucí s ná- 

 zory zástupců exaktní české vědy, a pak slunná a radostná apo- 

 theosa tvůrčího žití, aktivního i plodného, knihu zavírající, vti.skly 

 mladému učenci péro. Některé polemiky, jež vznítila publikace 

 Marešova i jeho referát o ní v » Rozhledech* (roč X., č. 5. a 6. I.) 

 ])řeletěly již přes jeho hrob. 



Spočíval v tom nemalý zákmit ironie, že dílo tak skepticky 

 soudící o ceně exaktní práce přírodovědecké nalezlo odhodlaného 

 zastánce právě v mladém muži nad jiné vynikajícím touže exaktní 

 prací. Horlivé přípravy k státní zkoušce, kterou zamýšlel na pod- 

 zim podstoupiti, dělily se o jeho čas s neúnavnou činností ve vě- 

 deckých spolcích. Starší práce o adoxe byla zpracována jako do- 

 íácí práce písemná; otištěná (v Chemických Listech* roČ. XXV. 



