notlivých lidech (poněkud i na živočiších) je část její, ale nikoli 

 nezmčnná, individualisována jako duše, pociťování, představy, cítění, 

 chtění mají pro sebe vesměs jen jednu energii a ukazují nám různé 

 její vlastnosti. Chtění je právě extensc individuelní v duševním 

 ohledu, ale spatříme, že i při rozumové práci jest tato extense, 

 chtění, a že též v citech má svůj díl. — Druhý problém, o němž 

 nechci šíře mluviti, je psychický vývoj celého lidstva; několik my- 

 šlének o něm vyplyne z provedení thematu: jak člověk indivi- 

 duelně se zdokonaluje a stává členem společnosti. Mám za to, že 

 duševní vývoj člověka počíná teprve po narození: to, co se s ním 

 děje v těle mateřském, zahrnuji v obor vytváření tělesného, jehož 

 vliv na duševní činnost nikterak nechci podceňovati. A poněvadž 

 by mohlo vzejíti nedorozumění v příčině poměru mezi tělem a duší, 

 objasňuji své stanovisko takto: tělo vůbec, nervová soustava zvláště 

 má ohromný vliv na duši, poněvadž jest jí nejbližší částí světa; 

 přes to není duševní činnost žádnou funkcí mozkovou a pokládám 

 za zbytečnou, ba velmi škodlivou hypotesu o nějaké vibraci buněk 

 mozkových, o umístění intelektu, citu, vůle v určitých částech ce- 

 rebralních: nejsou to sídla, nýbrž pouhá působiště, systém nervový 

 jest orgánem duše, sprostředkuje těsnou konnexi mezi ní a svě- 

 tem ostatním, i bylo by možno mysliti si, že při činnosti duševní, 

 která nic společného nemá s vnějším světem, tělo je zcela ne- 

 činno: ale sám nedovedu takové činnosti jmenovati. 



První dojmy narozeného dítěte jsou velmi silné, jak souditi 

 můžeme z reflckčních pohybů při nich nastávajících a již při nich 

 nezůstává na okamžitém aííektu: velmi neurčitý obrys jich přejde 

 v duševní obsah dítěte a tato percepce je první zjev duševní 

 extense. Takovou nevědomou extensí jsou percepce další, rovněž 

 i associace představ, jež vede k tomu, že pevněji v duši naší utkví. 

 Záhy jsme si toho, byt" ne zcela určitě vědomi, že pojímáním po- 

 čitků, skládáním a rozkládáním představ obohacujeme svou duši, 

 zvyšujeme psychickou energii, vzděláváme se. Ale nastane i roz- 

 množení kvalitativně: jasnější si uvědomění poměrů mezi počitky 

 a představami více a více v popředí staví cit a s bohatstvím inte- 

 lektu vzrůstá též bohatství citové. Obyčejně se vyvozuje z intelektu 

 i vůle, neb zároveň s citem staví se mu za rovnomocnou: ale zdá 

 se mi správnější, klademe-li vůli za zjev základní s intelektem, a 

 cit za výsledný, ovšem jen v tom smyslu, že z funkcí jednotné 

 energie duševní naposled vystoupí ty, jež nazýváme city: snad mé 

 odlišné pojímání má příčinu hlavně v tom, že vše, co má jen po- 

 někud ráz počitku (» cítění « smyslového) vylučuji z citů, kdežto 

 dosti často hranice citů daleko do smyslových afektů se posunuje. 

 Pokud na dětech mohl jsem pozorovati, mají velmi záhy aspoň 

 nejasné představy, ale k vývoji citů jest třeba několika týdnů; 

 naproti tomu chtění se objeví již v prvních dnech žití. Ale analy- 

 sujeme-li jednotlivý duševní skutek člověka dospělého, objevíme 



