51 



na něm z pravidla jak stránku myšlenkovou, tak i citovou i volní: 

 třeba ovšem dokonale celý zjev znáti a proto vede, tuším, jen se- 

 beanalysa ku přesnému poznání. Vykonav ji častokráte o různých 

 faktech, utvrdil jsem se v přesvědčení, že celá duševní činnost je 

 jednotná, že intelekt, cit a vůle jsou vždy združeny, a že oddělo- 

 vání jich od sebe jako samostatných, někdy nezávislých mohutností 

 je pro správné ponětí škodlivá anthropomoríisace abstrakt. 



V rozvoji člověka jako individua i jako celého druhu opět 

 hlavním principem je extense: člověk na počátku (dítě i divoch) 

 chce se zmocniti předmětů sobě blízkých, chtění vede ku přemý- 

 šlení o prostředcích, k rozšíření vědomostí. Ale totéž se opakuje 

 ve stupních vyšších: čím více nových předmětů jest obsaženo ve 

 vědomí člověka, tím rozmanitější vznikají city, pasivní to nálady 

 duše, tím různějším směrem pudí jej vůle. Nejen život každodenní, 

 nýbrž i, a to v míře zvýšené, extensí individuelní je dílo vědecké 

 a umělecké; v obou je zřejmá snaha, duševní majetek člověka roz- 

 šířiti a produkce obojí jeví se spojením intelektu s vůlí, uvědo- 

 mělým chtěním. I jest dle toho duševní život učence i umělce 

 bohatší, intensivnější než lidí jiných, on sám individuum vyšší. 

 A takový člověk, s obsáhlým intelektem, bohatými city, mohutnou 

 vůlí jest souměrně duševně vyvinut, jest to ideální postulát mo- 

 derního člověka. 



Z podaného rozboru evoluce člověka je zajisté patrno, že 

 původní směr chtění vztahuje se jen ku osobě vlastní, je to čistý 

 egoism. Jak na základě toho společnost se buduje, odkud pochází 

 to vše, co nazýváme altruismem, pokusím se tu naznačiti. Poklá- 

 dám svůj pokus ovšem jen za vytčení hlavního myšlenkového 

 směru, vycházím pro zjednodušení od člověka již hotového, i třeba 

 míti na zřeteli, že při prohloubení theorie této třeba dbáti postup- 

 ného vývoje člověka a sice opět jednak jako individua (od dítěte 

 k muži a ženě), jednak jako druhu (od pradivocha k modernímu 

 člověku). Opět jest nepopiratelným faktem, že individuí lidských 

 je mnoho, že nejsou stejná a že při extensi vnější snahy a činy 

 jejich záhy za.sáhnou v sebe. Tím jednotlivec je přinucen všímati 

 si druhého: při snahách sobě odporujících vzniká nelibost, anti- 

 pathie, při snahách souhlasných duševní sblížení, sympathie, láska, 

 ovšem pouze v rudimentech. — Již z toho vysvítá, jak neprávem 

 odiosní je slovo egoism: v něm původně není žádného nepřátel- 

 ství, to vzniká zároveň s lásl^oii a/. v( stycích společenských. Ale 

 poněvadž cítiti a chtíti mů/cme jen na základě určitých představ 

 a ve spojení s nimi, a poněvadž z kategorií duševních zjevů nej- 

 jasnější je obor představování, třeba při analysi vycházeti od toho, 

 lak si druhého, bližního představujeme. 



Známe původně jen sebe; vše mimo sebe představujeme si 

 sub specie sui: člověka jiného bud více nebo méně se svou osobou 



