62 



.stotožňujeme. Z principu individuelní cxtcnsc plyne, že duše se 

 nemůže naprosto na sebe omeziti, jak v představách, tak i v citech 

 a snahách: čím více si uvědomujeme podobnost s ostatními (shoda, 

 rovnost všech lidí není empiricky pravdivá a pro theorii přinese 

 nanejvýše — pohodlí), tím více i v citech a snahách se mu sbli- 

 žujeme: čím více druhé individuum mne opakuje, tím pevnější 

 může býti vzájemný svazek: i stává se tu cgoism základem milující 

 se společnosti. Zde hledati jest původ lásky rodinné, ducha spo- 

 lečenských tříd, přátelství mezi lidmi stejně vzdělanými, homogen- 

 ními, vědomí národního. 1 zde vyskytuje se analogie plodícíhf) 

 motivu: jednotlivec ví, určitěji nebo nejasněji, že omezen jest ča- 

 sově a prostorové, život jeho jest poměrně krátký, působnost na 

 nepatrnou část světa, několik lidí omezena, i chce život svůj, svoji 

 činnost rozšířiti na doby budoucí, na společnost, pokud možno, 

 nejširší. Děje-U se to ve spojení s tělesným rozplozováním, jest 

 to základem nejpevnější nyní společenské instituce, rodiny: odtud 

 ta vřelá láska otcovská a zvlášté mateřská ku dítěti, pro něž ani 

 sebeobětování se nehrozí: vidíf rodiče v dětech svoje druhé já, 

 to, co je přetrvá, jich rod, snahy, ideje udržovati bude, až sami 

 skonají. Ale i v duševním čistě ohledu hledíme, by to, co jest 

 nám nejdražší, po záhadném onom aktu, jejž zoveme smrtí, pře- 

 trvalo: nejlepší myšlénky své svěřujeme světu, ač často vnitřní 

 hlas nazývá náš čin profanací vlastní bytosti, přejeme si, aby od 

 jiných byly přijaty a pochopeny, abychom v nich žili v dobách 

 příštích, bychom jimi pronikli celý národ, snad i celé lidstvo. Tak 

 zvýšenou činností jednotlivců vznikají celky společenské, jejich 

 přirozené zákony nemají jiného původu, než v jednotlivcích samých, 

 ale přece směřují ku společnému pokroku. Uvědomíme-li si tuto 

 spojitost, nebudeme v pochybnosti, že rozvoj jest jen možnj' za 

 úplné sociální svobody, že individuum jest samo sobě normou, 

 vlastní jeho chtění opravňuje každý čin. Leč tu stojíme před 

 strašlivým dilematem, problémem dobrého a zlého. Pokud věříme 

 v evoluci, je pro každého z nás rozřešení možno: při postupu ku 

 zdokonalení to je dobro, co je podporuje, vše, co je zastavuje, 

 zlo; nejcennější, čeho jsme posud v něm nabyli, je energie duševní: 

 tu hleďme každý rozvinovati a v ní postupovati v před, nedbajíce 

 ustálených mínění cizích, jež by nám odporovala. 



Vývoj člověka směřuje k tomu, aby se stal nejsilnějším, nej- 

 mohutnějším, hlavně po stránce duševní. Nestačí nám člověk, jak 

 dosud trvá, chceme vytvořiti typ nový, nadčlověka, toužíme po 

 třetí říši. Egoism individualistický postupuje, evoluce přesně em- 

 pirická tvrdí, že nejsou k novému stavu vyvoleni všichni členové 

 lidského pokolení: ale ti, již vystoupí na vyšší stupeň, pozdvihnou 

 ony, již jsou jim nejbližší, zrodí psychicky nové pokolení a evo- 

 luce bude postupovati znova. Nová aristokracie ovládati bude svět. 

 Ale jak bude svoboda moci existovati? Ani nyní svobody od 



