66 



odpovídá Stirner s kousavým sarkasmem a vědomím své převahy, 

 dvakráte ve Wigandové »Vierteljahrsschnft« a jejím pokračování 

 »Kpi<Tonech« r. 1845 a 1847. 



Tu končí se skvělá perioda života Stirnerova. Vzdav se svého 

 místa učitelského, mínil se živiti činností literární, i počal, opět 

 u Wi<íanda, vydávati překlady francouzskýcli a anf^lických ná- 

 rodních hospodářů, 7, nichž vyšel Say a Smith. Ale hmotný vý- 

 sledek tohoto podniku byl as malý, a proto jal se, nejspíše i na 

 pobídku své choti, zařizovati mlékařství; ačkoli ])lán byl dobrý, 

 nezdařil se pro úplnou praktickou neznalost Stirncrovu a pohltil 

 zároveň poslední zbytek jmění jeho ženy. Stav domácnosti, bez- 

 dětné, byl stále neutěšenější, a manželství se ukončilo po třech 

 letech rozchodem. Marie Dáhnhardtová odešla do Londýna, pak 

 se odebrala do Austrálie, kde zakusila nejvyšší bídu, a z liberální, 

 nevázané ženy stala se bigotní, fanatickou katoličkou, která i pak, 

 když po návratu do Londýna bídy byla zbavena, nezměnila se, 

 a dosud, jako osmdesátiletá stařena žije, jen nerada a s nenávistí 

 o Stirnerovi mluvíc. A Stirner, jenž zůstal v Berlíně, sám klesal 

 také stále; vlny bouřhvého roku 1848, s jehož hnutím nesympa- 

 tisoval a jehož se neúčastnil, se převahly přes něj i jeho dílo, 

 zavalily je kalem zapomenutí, roztříštivše i sbor kritiky »Volných«. 

 Ještě r. 1852 uveřejnil dva zlomky, asi polovinu díla svého »Ge- 

 schichte der Reaktion«. Pak umlkl. Živil se bezpochyby komisio- 

 nářstvím a zažil při tom mnoho bídy: dvakrát dokonce byl pro 

 dluhy uvězněn. Zemřel 25. června 1856 otravou krve, způsobenou 

 píchnutím mouchy, a teprv při pohřbu jeho shromáždilo se několik 

 jeho dávných přátel, mezi nimi Br. Bauer a L. Buhl. jen spoře 

 promluvily časopisy o jeho smrti, a záhy byl zcela zapomenut. 



Až kolem roku 1890 počíná se jméno jeho zase objevovati, 

 zhusta ve spojení s jménem Fr. Nictzsche. Z filosofů upozornil na 

 něj Edv. v. Hartmann; zároveň s Nietzschem učinil jej předmětem 

 zvláštní knihy R. Schellwien; u něho se dočteme po přednosti 

 hojných úvah o podstatě pravdy, mravnosti a práva, jež nepatrný 

 vztah jen mají ku filosofům v titulu uvedeným, a ducha úplně 

 Fichtovského jeví. Z fichteanismu autorova plyne obdiv pro Stirnera, 

 jenž, jak z rozboru sledujícího bude patrno, v mnohém jest dů- 

 sledným pokračovatelem Fichtovým. Hlasem volajícího na poušti 

 před Messiášem-Nietzschem jest Stirner essayistovi Ole Hanssonovi. 

 Zvláštní péči věnoval propátrání jeho života básník John Henry 

 Mackay, poeta anarchismu, jenž jeho památce knihu básní »Sturm« 

 věnuje a je nadšeným obdivovatelem Stirnerovým. Ze »Der Ein- 

 zige« jest biblí nové doby, že jest ta kniha život sám, nevyčerpa- 

 telný zdroj moudrosti, dovede říci jen ten, kdo se jí úplně, jako 

 Mackay, vzdává. Podobně nadšení, s nímž za svého proklamovali 

 Stirnera nejnověji ethičtí anarchisté, je naivní, neanalysující enthu- 

 siasmus, zajisté hlavně Mackay em podnícený. 



