57 



II. 



Kdo chce poznati Stirnera, nepotřebuje čísti než jelio hlavní 

 spis, »Der Einzige und sein I-jgenthum«. Ze dvou velkých ostatních 

 jeho knih jsou »Národohospodái-ští spisovatelé « jen překlad, k němuž 

 slíbené poznámky nevydány; ale přes to upozorňují nás, že Stirner 

 měl mnoho smyslu pro tyto problémy sociologické, jak .svědčí 

 také poměrně zdařilá kritika jeho sociálního liberalismu. Méně se 

 ještě dovídáme o spisovateh z »Uějin reakce«, jež jsou skoro jen 

 snůškou historického materiálu. Ostatní práce, vesměs drobné, 

 jsou buď bezvýznamné, neb takřka kommentář ku spisu >'Der 

 Kinzigeví. 



»Jedinv a jeho vlastnictví* bývá zván spisem filosofickým; 

 ale to, co pro íilosofii je charakteristické, vlastní systém, samo- 

 statné odvození základní, bud noétické nebo psychologické, mu 

 schází. Také sloh neblíží se ani slohu » filosofů z povolání*, a je 

 charakteristický zvláštnostmi, které jednak době, jednak o.sobě jest 

 přičítati. Stirner hledí ku největší možné zřetelnosti, vyhýbá se 

 vědeckým terminům, jest přesvědčen, že dosavadní užívání mluvy 

 je chybné, že byla pokažena křesťanstvím a filosofií, a snaží se 

 správný význam slov nezřídka etymologicky nalézti. S druhé strany 

 dovede si se slovy výborně hráti, a za touto hrou slovní skrývá 

 se zhusta důkladná sofi.stika v myšlénkách; proto některá místa 

 jeho spisu jsou naprosto nepřeložitelná, jako na \)v. eskamotage 

 slovy Lump a Lumpač ve kritice socialismu. Jak daleko tato péče 

 o slovo u Stirnera vede, jest viděti v jeho diametrálním lišení spo- 

 lečnosti a spolku; kdyby .slova Gesellschaft a Verein mu byla 

 poukázala ku skutečné příbuznosti obou útvarů, sotva by byl viděl 

 ve společnosti jen vykořisťování jednotlivce ostatními, ve spolku 

 právě naopak zřízení ku prospěchu jednotu íka. Ozdobností také 

 sloh Stirnerův nevyniká, ale sem tam dá se strhnouti k enthu- 

 siasmu, zvláště na koncích větších oddílů, a pak ve svých před- 

 povědích, ve kterých s napro.stou jistotou hrozí zkázou tolika 

 /.řízením a formám společnosti, jež v půlstoletí je sledujícím nového 

 rozkvětu došly. Stirner stále mluví o sobě v první osobě; většinou 

 vidí před sebou protivníka, jehož názory neúnavně vyvrací; ne- 

 zřídka obrací se ku svému čtenářstvu a káže niu ji>lou cestu 

 ku blaženosti — egoista. Kniha protkána hojnými cit.itx i příklady 

 7.V spisů současníků, historie, zvláště však /, l)il)l(\ jejímž studiem 

 se Stirner, jistě pod vlivem Schleiermachera, pihiě zabýval. Zvláštní 

 jsou jeho narážky na přítomný stav Německa; sám říká, že si tím 

 vynutil svobodu slova, an píše o Číně a Japanu místo o Německu 

 a Prusku, ale zdá se nynějšímu čtenáři, jak při této hře na slepou 

 bábu tehdejší ccnsura byla příliš omezená, že těchto drol)ných 

 uskoků neprohlédla. Konečně se Stirner velmi opakuje: nejen jeho 

 niethoda je pořád táž, nýbrž o téže věci čteme tytéž výklady na 



