5K 



nt-kolika inístc cli p ho spisu. Mnoho k u-to rozvk-lčnosti přispívají 

 i celé kritiky j)ozoiiihodných současných jíiací, jež s jejich vyjitím 

 byly sepsány, leč na jjííhodném místč knihy později zařazeny. 



Předmluva má nadpis: »Ich hab' mein' Šach' auf Nichts 

 ^esieilt.* Co všecko má býti má véc! Dobrá věc, věc boží, věc 

 lidstva, pravdy, svobody, humanity, ])ráva, mého národa, knížete, 

 vlasti, věc ducha a tisíc jiných, jen moje věc nikoli, hanba egoistovi, 

 který jen na sebe myslí! A přece kníže, národ, bůh, lidstvo atd. 

 jsou zcela (Lioističtí, proč já bych nemohl na nic jiného dbáti než 

 na sebe : 



Ze dvou velkých dílů spisu první je nadepsán Člověk, a jv 

 pouze negativní, kritický. V prvním jeho odstavci líčí Stirner Hdský 

 život. Dítě v boji se světem snaží se přemoci věci, zničiti, obelstíti 

 to, co mu nahání strach, až vidí konečně, že vše se dá překonati 

 lstí, rozumností, statečností, vzdorem, vůbec duchem. To je první 

 nalezení sebe, první porážka božského, jímž jsou dítěti síly pří- 

 rodní. Když člověk poznal moc ducha, pozoruje, že se dosud 

 duševně na svět nedíval, vše vidí v jiném světle: rodiče, před- 

 stavení, jichž jako přírodní moci nyní by nedbal, vystupují znovu jako 

 moci duševní, vztahy k nim jsou věci jeho svědomí, které je mu 

 zase tak mocnou hrází jako příroda v dětství. Dítě je realista, 

 jinoch idealista, jemuž vše pozemské je ničím; v čistých beztělých 

 l^ojmech, ideácii, kterých chce v absolutní jasnosti dosáhnouti, jest 

 jeho nebe. Jinochu přerostou tyto ideje přes hlavu,, jej ovládá 

 božství, » čisté lidství « atd. Muž konečně má konkrétní osobní 

 zájmy, jest praktický, jest egoista. Jako se nalézám za věcmi jako 

 duch, tak se shledám za myšlénkami opět sám, jako jejich tvůrce 

 a vlastník. Jako jsem jakf) duch odvrhl svět, odvrhnu jako vlastník 

 duchy či idey v jich prázdnotu. Nemají moci nade mnou, jako 

 nad duchem žádná >moc země« vlády nemá. 



Obsáhle pojednává část druhá » o lidech staré a nové doby^ . 

 Zahajuje ji citátem z Feuerbacha: »Starým byl svět pravdou^, 

 k němuž dodává: za jejíž nepravdivost hleděli dospěti a konečně 

 dospěli. Staří byli zcela vázáni na názor smyslový a z\yk, stávající 

 zákony; sofisté osvobodili ducha jako vše přemáhající rozum, So- 

 krates srdce, což dokonali až skeptikové. Sofistické vzdělání pů- 

 sobilo, že člověku nad ničím rozum nestojí, skeptické, že srdce 

 ničím není pohnuto. Morálka antiky jest vlastně jen eudaimonismus, 

 moudrost světa, která ji vede až ku stoicismu, t. j. samostatnosti 

 proti světu, a skepticismu. Člověk, jenž proti světu ještě ve zbrani 

 stojí, jehož nic nevede než srdce, účast soucit, duch, jest člověk 

 nový, je — křesťan. 



O nových praví Stirner zase: Novým byl duch jjravda, za 

 jejížto nepravdivost dospěti se snaží a konečně dospějí. Je tedy 

 filosofie nové doby (středověku a novověku) bohosloví, proti staro- 



