59 



věké moudrosti světa. Postup je týž jako v antice: humanismus 

 jako sofistika zničí víru, a reformace se vrhne na srdce, jež osvo- 

 bodí od těžkého břemene křesťanství, tak že v něm na koneq. 

 nezůstane než prázdná láska k hdstvu [(ieiii Mcnschen). 



Duch je dědictví po starověku, jenž ho ještě neznal a v smrti 

 své zplodil. Duch nemá co dělati se světem, kde je cizincem, jest 

 svobodny, totiž \f >v(iii vlastním s\rtř, a je tvůrcem tohoto du- 

 chového svrta. Smysl křesťanství jc.si, aby člověk stal se tímto 

 pouhým dtichem, duch jest jeho ideál. Protože však člověk nenf 

 duch, je duch, aspoň na počátku křesťanského smýšlení, tnimo 

 svět, jest Bůh. A dle toho filosofie, třeba by se zvala protikře- 

 sťanskou, je v podstatě přece jen křesťanská, i Feuerbach, tvrdí-li : 

 » Člověk je člověku nejvyšší bytost,« strhuje vlastně celý obsah 

 křesťanství do vnitř člověka, aby jím úplněji byl proniknut. Člověk 

 není u něho ještě duch, ideál sám, nýbrž jeho příbytek. 



Celé myšlení doby nové, křesťanství a filosofie, charakterisuje 

 Stirner těmito větami: Máš ducha, neboť máš myšlénky. Co jsou 

 tvé myšlénky.- — Duševní bytosti. — Tedy nikoli věci .^ Nikoli, 

 nvbrž duch věcí, nejdůležitější ve věcech, jejich vnitro, jejich — 

 idea. — Co myslíš, není tedy pouze tvá myšlénka.' — Naopak, 

 to je skutečnost, to je vlastní pravé na světě; jest to pravda sama; 

 myslím-li jen sjirávně, myslím pravdu. Vlastní tvor, myšlénka, stává 

 se člověku \ \ --ím, než on sám, jeho strašidlem, něčím posvátným, 

 to jest človóku rizím: svatý je na př. Duch svatý, pravda, právo, 

 zákon dobr.i \ < c. majestát, manželství, blaho obce, i)ořádek, vlast 

 atd. A pak se řeklo, že tyto posvátné idey vskutku jen exi.stují, 

 všecko se duchem posvěcuje, není pak ani světa, jen duch, nebo 

 jak Stirner humori.sticky praví: Es lebt nichts als das (iřespenst 

 Tyto posvátno.sti, fixní idey opanují člověka, vedou jej k fanatismu. 

 Víra v ně není jen náboženská, nýbrž totéž je víra mravní; pro 

 Stirnera je mravno.st vůbec quintessencí dotrmatu. Liberálové ne- 

 stíhají již kacířů ve víře, tím více však kacíře v mravnosti. Feuer- 

 bach vyjádřil liberální myšlénku tu plně: mí.sto boha nastoupil 

 člověk, místo náboženství mravno.st. Ale není to člověk jednotlivý, 

 nýbrž človt k xuhcc, pojem generický (der Mensch). To, co bylo 

 dříve na čloxřku božské, je nyní v pravdě lidsk(': láska je v pravdě 

 lidská. Dříve )(n víra byla náboženská, nyní i rozum (dle Hegela 

 filosofií . vuhcc \šc snaha lidská má býti náboženská: hlásá .se 

 nábožen>tví lásky, náboženství svobody, náboženství politické, vůbec 

 každý enthusiasmus je náboženství. A co je náboženství ? Vázanost 

 (religio) jest náboženství vzhledem ke mně; svobodou vzhledenr 

 k duchu. Fanatická mravnost vede až k bezohlednosti, vraždě vi- 

 jménu idey, a tou je i)Oprava jako politická vražda. Leč s druhé 

 strany klesá na pouhou zákonitost. Pak činí všechnu opposici 

 illusorní: opponent chce býti ku vládé mravný, nemůže tedy chtíti, 



