61 



Protestantismus a filosofie obrátily skutečnou moc v myšle- 

 nou, Boha a ďábla v pojmy dobrého a zlého, ale tím mocnější 

 Proti státu stávajícímu opponujeme, proti pojmu státu nikdo ne- 

 odváží se pozdvihnouti. Protestantismus učinil z člověka teprv sku- 

 tečně »tajn\' policejní stát«. V roztržení člověka v > přirozený pud^< 

 a »svědomí vnitrní luzu a vnitřní policii) záleží protestant. Ka- 

 tolík cítí se sjjokojen, vykoná-li rozkaz; protestant jedná dle » nej- 

 lepšího vědomí a svědomí*. Jeť katolík jen laik, protestant je sám 

 kněz. Protestantismus dle Stirnera nepřivedl prý světské ku cti, 

 je mu lhostejnější než katolicismu, proto je hledí zničiti tím, že je 

 posvěcuje, a sice vlastní podstatou, ne úkonem kněze. Starověký 

 člověk nabyl vlády nad světem, konec křesťanství má býti vláda 

 nad duchem. Tu si člověk dobude na svém respektu, stane se 

 nepředpojatým, učiní posvátné svým majetkem, jímž zachází, jak 

 chce. Pohltí š-li posvátné, stalo se tvým. Strav hostii — a zbavíš se jí. 



Zvláštní, obsáhlý odstavec nadepsaný »die Freien« jedná 

 o pokračování » nových*, liberálech. Při poHtickém liberahsmu za- 

 mění se osoba jednotlivého vládce za stát: osobní vůle panovnická 

 zmizela u konstitučního vládce. Politický liberalismus povstal za 

 francouzské revoluce, kdy lid poznal svou moc. Zmizely výsady 

 jednotlivců a stavů (které mohly býti prohlášeny za bezpráví), 

 vládne zákon pro všechny platný. Před státem jsou všichni si 

 rovni, bourací ii>ic p šlechtictví zásluh. Ve státě privátní věci ob- 

 čanů nemají ceny, jen veřejné. Smysl jeho je omezená .svoboda. 

 Politická svoboda je svoboda státu, státní idey, ale tím větší po- 

 roba jednotlivců. Občanu nemá kdo poroučeti, to je jeho pýcha; 

 proti rozkazu však je možný odpor, proti zákonu, jako svatému, 

 nikoli. Stát přeje svobodné konkurenci (feudalismus ji potírá), 

 nikoli však osoby, nýbrž věci, majetku, peněz. Občan miluje solid- 

 nost, hmotnou i mravní, opovrhuje proto jako nemravnými šejdíři, 

 nevěstkami, zloději, lupiči a vrahy, lehkomyslníky, nemajetnými 

 bez zamě.stnání, vůbec »proletariátem«. Ale bourgeoisie nechce 

 pauperismus zameziti, a dáváním almužny je to vůbec nemožno, 

 jen pokud proletariát je jí nepřátelský, hledí ho potlačiti. Raison 

 ďétre měšfáctví je zlatá prostřednost mezi dědictvím a prací, pra- 

 cující kapitál pod ochranou státu. Stát spočívá na otroctví práce, 

 jak ta se í)svobodí, je stát zničen. 



Práci chce osvoboditi sociální liberalismus. Piaciu nici, pod- 

 daní zaměstnavatelů, jsou ve svém množství velikou mocí, i uva- 

 žují: Jsme k svobodě zrozeni a musíme sloužiti (•Lj;oistům. Máme 

 .se proto .státi egoisty ? Ne, učiníme raději egoisty nemožnými, 

 chceme se státi » lumpy «, všichni nic nemíti, aby všichni (t. spo- 

 lečnost) měli. Nastává práce vespolná. A za vespolnou práci je 

 zas všeobecná odměna. Komunismus dává každému do rukou, ba 

 vnucuje požitky a zisk. Zde je za.se zákon .sociální a bohem — 

 společnost. 



