62 



Všechen liberalismus se dokonával liberalismem humánním, lépe 

 kritickým. Odstavec o něm jednající je zajímavý tím, že se obírá nej- 

 bližšími vStirnerovi lidmi, zmínéným kruhem »Volných«, hlavnč však 

 theoriemi Bruno Bauera. Nad to je ku konci jeho in nuce podán 

 ideový obsah celého spisu. — Občan státu, dělník společnosti 

 používá egoisticky; třeba vyššího interessu, čistě lidského. *Clověk' 

 však neznamená kritickému liberalismu každého člověka: nevěstka, 

 žid, křesťan, privilegovaný člověk, to vše má odvrhnouti, aby se 

 stal člověkem, lidství je jeho povolání. Politikové vzali člověku 

 vlastní vůli — ta v majetku potrvala — sociálové zničili majetek 

 — ve vlastnictví myšlénky zůstal — proto kritika chce i myšlénky 

 učiniti neosobnými. »Clověk« je poslední privilegium, kterým se 

 obdaří všickni. Odstranění všech mezí mezi lidmi je nejdokonalejší 

 sociální theorie, ale ta právě čelí nejvíce proti osobitosti lidí. 

 Jako per parenthesim podává tu Stirner právě nejcennější své 

 analysy; myslitel, jehož myšlénky a objevy přinášejí blaho jiným, 

 hledá, myslí původně jen z vnitřního popudu, z touhy po pravdě, 

 něčem novém a když tuto svou vnitřní potřebu ukojil, proč by 

 nedal ze svého přebytku jiným, těše se z jejich prospěchu } A zas 

 geniální myslitel, umělec vyznamenává se právě svou odlišností 

 od jiných, v jeho dílech neceníme pouhého »člověka«, nýbrž více, 

 jeho osobu. 



A nyní Stirnerova konstrukce! Jednotlivec liberalismu není 

 člověk, nýbrž má se jím státi, jeho osoba nemá ceny. Proti tomu 

 Stirner praví: Já se nenaleznu, pokud se hledám jako člověka, 

 jako ducha, nýbrž jen jako jediný, od jiných docela odlišný. 

 Člověk humánního liberalismu nemá míti přednost před jinými; 

 Stirner dí: já nechci míti předností, protože se k jiným nepři- 

 rovnávám, nechci vůbec žádné právo. Já chci býti a míti vše, co 

 mohu. Jsou-li jiní něco podobného, na tom mi nezáleží, stejni býti 

 ani stejně míti nemohou. Přes tuto odlišnost nepřestanou styky 

 mezi lidmi, neboť lidé se potřebují, nastoupí spolek, lidé se sjed- 

 notí, místo aby byli spoutáni rodinou, státem atd. Nechci v tobě 

 nic uznávati neb respektovati, ani majitele, ani lumpa, ani člověka, 

 nýbrž chci tě spotřebovati. Humánní liberalismus dokonává lum- 

 pov3tví, já se sebe svléknu člověka, a tím přestávám býti, čím 

 jsem byl, lumpem. Kritika ubíjí myšlénku myšlénkou, tvrdí, že 

 k lidství vede jen neinteressovanost, já se od ní učím, odvrhnu my- 

 šlení vůbec, pak jsem já sám, jediný. Nikoli myšlení, nýbrž bez- 

 myšlénkovitost neboh Já, nemyslitelný, nepochopitelný nechť osvo- 

 bodí mne z posedlosti. Všechny dosavadní předpoklady mají se 

 zrušiti, ne, aby se vyššími nahradily, a tak prospěly Bohu, státu, 

 čisté morálce, nýbrž aby vůbec žádných nebylo, což prospěje Mně, 

 pánu myšlének. 



Když jsme viděli, jakým způsobem Stirner ku konstrukci 

 »Jediného« došel, a co jím vskutku míní, můžeme ze specielního 



