63 



provedení v díle druhém, nadepsaném leh, vybrati jen to, co 

 vskutku nového podává. Počíná v oddílu »die Eigenheit« kritikou 

 svíjbody, ukazuje, že každé osvobození dává nové úkoly, a že je 

 negativní, zbavení něčeho; ale člověk touží jen po vlastnictví. 



Vše člověk dělá k vůli sobě, zbavuje se toho, poddává 

 onomu (na pr. lásce), k vůli sobě zbořil pohanskč nebe a vztýčil 

 křesťanské, a přec se nechce přiznati k egoismu. Každý se po- 

 kládá za ďábla, ovládaného pudy, vášněmi, chce žíti podle věčných 

 zákonů božských a mravních, jakoby přírodní pud nebyl také 

 věčný zákíjn. Člověk baží po odměně, ať v nebi, nebo ve vědomí 

 dobrého činu. Vlastníka nepotřebujeme hledati, tím jsme sami od 

 sebe, vlastník je svoboden sám sebou, »svobodný« jen touží po 

 svobodě. Svoboda mně je jen klamně dávána, vskutku ji mám 

 jako vlastník. Se vším mohu dělati^ co chci, používám-li vědy jen 

 ku výdělku, je to egoismus jen malicherný, ale žádné znesvěcování 

 vědy. Kdo má moc, nestará se o zákon, stojí nad ním: tak to či- 

 nili vždy velcí lidé. Stirner nestaví ideu, nekonstruuje systém, 

 nýbrž popisuje vlastníka. To soustředí ve třech lapidárních větách: 



Má moc Jest mé vlastnictví. 

 Má moc dává Mně vlastnictví. 



Má moc jsem Já sám, a /scjt/ jí stu' vlastnicivi . 



Jak jednotlixrc užívá své moci, padá moc stťiui: stát buď nic 

 nesmi trpěli proti sobě, neb musí všechno trpěti a zhyne. Moc 

 mne opravňuje ke všemu: Jsem oprávněn Dia, Jehovu, Boha 

 svrhnouti, mohu-li to; jsem však sám .sebou oprávněn vražditi, 

 nezakazuji-li si to sám. Příroda nemůže člověka k ničemu oprávniti, 

 jen .>kutek mne opravňuje. »Měli byste přece věděti, že jsme 

 všichni bídní hříšníci, ale Vy zamýšlíte se hříchu vyhnouti. Vy 

 nepochopujete, že vina jest cena člověka. O kéž byste hřešili!* 

 Zločinec jedná v týchž myšlénkách (pod tlakem týchž představ, řekl 

 by psycholog) jako spravedlivý: bére cizí, posvátnou věc. Jako 

 egoista by se měl styděti, že tou věcí neopovrhuje. Padne-li idea, 

 padne zločin; není-li manžeKství svaté, není nevěra hřích. Pro můj 

 styk je daleko výhodnější, měřím-li se s osoljivin protivníkem, 

 sobě rovným, než sr společností, nade mne ^c wxyšující. Pro 

 Stirneríiv ra<lilvali>iiiu> jest charakteristická pf)UMiiika pfoti těm, 

 kteří něčelio stávajícího využitkují, aniž by to odstranili, jako kněží 

 náboženství, občané státu. A pak ukazuje na jednotlivých společ- 

 nostech, že nejsou nic než »Spuk« (strašidlo): rodina existuje prý 

 jen rodinnou pietou, spojení syna s matkou přestává přerušením 

 tělesného svazku. Kdo vystoupí z rodiny, vstoupí do státu, ale 

 tím mu pomoženo není, místo piety je tu zákonitost, loyalita. 

 Stirner vidí úplnou analogii mezi státem a církví. V národu dle 

 v>(ho vidí Stirner jenom politický národ, stát. Jako náboženství 



\ 



