64 



je překonaným stanoviskem, tak padne záhy stát i národ: jak 

 směnný je národní enthusiasmus, jak pošetilá naděje v nějaké bu- 

 doucí sjednocení Německa! 



Pádem těch všech panujících společností stanu se pánem Já, 

 vlastníkem všeho, čeho se mohu zmocniti a co uhájiti. Tiskové 

 svobody nemohu dostati, ale dobýti si jí způsobem psaní (jak také 

 Stirner vskutku učinil). Takové vyrovnání nebude ovšem bez bojů. 

 Co učiní otrok, až rozbije své okovy, na to musíme — čekati. 

 Kgoista v opak nynějšímu směru myšlení vysmívá se právě tomu, 

 co je svaté, váží-li si na někom všeho o.statního, svatého jistě ne. 

 Nedávám nic zadarmo, ani z povinnosti, za vše chci přiměřenou 

 odměnu. Mezi námi vespolek jest jediný poměr upotřebitelnosti, 

 užitku. Nesloužím ani pravdě, kdo v ní vidí idol, nedovede se od- 

 hodlati k hrdinství lži. Svět osvobozuji jen k vůli sobě, aby se 

 stal mým majetkem. Spása přijde od beroucích, nikoli od dáva- 

 jících. Ale to se stane vzpourou každého jednotlivce, nikoli vše- 

 obecnou revolucí. Nad vchodem naší doby nestojí apoUinské » Po- 

 znej sebe sama«, nýbrž '> Uplatni sebe'<. 



Můj egoismus mi však nebrání, míti soucit s jinými, činiti 

 jim dobré, ba k vůli nim obětovati své požitky, ale nečiním to ze 

 žádného vyššího principu, jen protože mně cizí blaho působí ra- 

 dost. Miluji vůbec každého člověka, mám soucit se vším, co cítí, 

 ale jen proto, že láska mne oblažuje. Cit pro ctnost, právo činí 

 naopak tvrdým. Rodina, stát, národ, náboženství, mravnost, žití je 

 mé vlastnictví: ale to dokážu dle Stirnera tím, že je — zničím. 

 Nade mnou není vyšší idey, pro niž mám žíti, já spotřebuji svůj 

 život, jako svíce se stráví hořením. Člověk nemá úkolu, ^ nemá 

 určení ani povolání, jako ho nemá ani rostlina, ani zvíře. Žití zá- 

 leží v projevování a užívání naší síly, nikoli v touze po zdoko- 

 nalení. — Člověk prý je takový, jaký býti má, protože ani jiným 

 býti nemůže, možnost není nic jiného než myslitelnost. Pravdy, jež 

 jsou pode mnou, jsou mi příjemný, pravd nad sebou neuznávám. 

 Jsa pánem svých myšlének jako věcí, budu je ovšem hájiti; ale 

 s úsměvem budu pohlížeti výsledku boje vstříc, s úsměvem klásti 

 štít na mrtvoly svých myšlének a své víry, s úsměvem, podlehnu-li, 

 triumfovati. Humor v maličkostech lidských prováděti, to dovede 

 každý, kdo » vznešené city« má; jím ale se všemi » velikými my- 

 šlénkami,* vznešenými city, ušlechtilým nadšením a posvátnou ví- 

 rou pohrávati, dovede jen vlastník všeho. Ani sám sebe neváží 

 maximami; to, co jsem byl včera, nemá významu pro mne dnes, 

 nemohu se proti ničemu proviniti. 



Poslední odstavec resumuje celý spis a končí jakousi dithy- 

 rambou egoisrnu. Říká se o Bohu: Jména tebe nepojmenují. To 

 platí o Mně : Žádný pojetn mne nevyjádří, nic, co se jako má pod- 

 stata udává, nevyčerpá mne: jsou to jen jména. Rovněž říká se 



