65 



Bohu, že jest dokonalý, a nemá proč by snažil se k dokonalosti. 



1 to platí o Mně. 



Jsem vlastníkem své moci, a jsem jím tehdy, vídím-li v sobě 

 Jediného. V jediném vrací se vlastník ve své tvořící nic, z něhož 

 se zrodil. Každá vyšší bytost nade mnou, ať bůh, ať člověk, oslabuje 

 cit mé jedinosti a zbledne teprv před sluncem tohoto vědomí. Bu- 

 duji-li na sobě, jediném svou věc, spočívá na pomíjejícím, smrtelném, 

 svém ťviirci, jenž se sám stravuje, a mohu říci: »Na nicotě jsem 

 budoval.''^ 



III. 



Stirner se stal v době poslední autorem módním. Viděli v něm 

 většinou předchůdce Nietzschova, »hlas volajícího na poušti «, jak 

 říká Hansson. Několik lidí, hlavně nový apoštol domnělého spa- 

 sitele, John Henry Mackay, dokonce říká, že on pronesl poslední 

 slovo sociální filosofie, že přítomnosti a budoucnosti jest třeba jen 

 ho následovati. Jistě nejmnožší čtenáři Max. Stirnera počali čísti 

 jeho knihu výroky uvedenými pobídnuti, hledali v ní knihu mo- 

 derní. A sklamali se. 



Celý postup myšlenkový je člověku konce XIX. století cizí, 

 ba absurdní, věci, o nichž mluví, vidíme nyní v docela jiném světle, 

 než Stirner, ale také docela jinak, než jeho současníci, proti nimž 

 se obrací. Tu namítne snad někdo: Nejspíše my máme nějaké 

 předsudky, a Stirnerovi, který všechny utkvělé ideje odmítal, proto 

 nerozumíme. — Nikoli, to, čím se tak pronikavě lišíme od Stir- 

 nera, leží v celé duševní naší povaze, a pokusím se dokázati, že 

 právě o to jsme positivnější, konkrétnější. 



Abychom Stirnerovi (jako zjevu dějinnému, nikoli jako pro- 

 roku) rozuměli, nesmíme se oddávati klamu, že Stirner je docela 

 samorostiý, že svou filosofii nevzal odnikud. Již jména jeho uni- 

 versitních profesorů, zvláště Hegela, Micheleta, nám označují pra- 

 meny, ze kterých čerpal, a dobře připomíná Jočl ve své bezohledné 

 kritice » proroka Stirnera a jeho apoštola Mackaye*, jak Trende- 

 lenburg (tentc) filosofický rcakcionář, jehož hlavním činem je otře- 

 sení Hegelovy dialektiky) vytkl při státní zkoušce kandidátu K. 

 Schmidtovi ^ ne zneuznat elný vliv Hegela* a ^předpojaté Jilosofické 

 formy, jež mu ve svobodném a přirozeném pojímání brání<K. Také 

 Hartmann vidí v jeho zabsolutisování »Já« pravou praktickou kon- 

 sekvenci subjektivistického monismu Fichtova. 



Methoda celé knihy je dialektika tak, jak ji Fichte a Hegel 

 typicky vypracovali. Již základní myšlénka její: pohanství se za- 

 bývalo světem věcí a přivedlo jej konečně pod svou moc, kdežto 

 křesťanství počne negací světa a sestrojí jemu zcela protivnou 

 (kontrerní) ří.ši ducha, ta na konec opanuje, a Já spojí obojí (avšak 



Throdorn Nováka Stati vybrané. 6 



