66 



což pro celou dialektiku Stirnerovu je charakteristické, v jejich 

 negaci), jest Fichtovská limitace, a to tak daleko provedená, /a- 

 z obou pojmů se omezujících nezůstane témér nic. Důležitčjší ještč 

 jest původ Stirnerovy metafysiky, ideologie. Zde máme úplné pře- 

 vzetí Fichta. Já klade předměty mimo sebe, ale jen proto, aby 

 v nich vůli svou projevilo. Já jako příčina svobody jest svobodno, 

 samo se určuje k svobodě, jen popudu potřebuje. Prakticky to zní: 

 já jsem tvůrcem celého světa, a vládnou nade mn(ju jen moji tvo- 

 rové, kteří mi přerostli přes hlavu: myšlénky a pojmy. U Fichta 

 je vědecké pojímání světa (Wissenschaftslehre) jen pro toho možno, 

 kdo se emancipuje od skutečného vědomí a jeho fakt; Stirner po- 

 jímá vědu stejně a proto ji zavrhuje. Z téhož důvodu Stirner uznává 

 jen ideologickou filosofii německou za filosofii a nemá smyslu pro 

 empirické filosofy anglické. Sám charakterisuje novější filosofii tím, 

 že v člověku vidí jen myslícího tvora, a v té věci je s ní naprosto 

 zajedno: všechno jsou u něho jen myšlénky, pojmy. — Mluví-li 

 o člověku jednajícím, dovede jen člověka myslícího kritisovati, vidí 

 totiž v každém činu jen myšlénku. 



Také ve filosofii dějin závisí Stirner nemálo na svém učiteli, 

 Hegelovi, rovněž na Feuerbachovi. Jejich slova uvádí v čele svých 

 rozborů; za to samostatné u něho jest důsledné, jednotvárností až 

 unavující a schematičností nám nepravdivost suggerující provádění 

 myšlénky, že každé zdánlivé osvobození byla vždy větší poroba 

 jednotlivcova, konečně to, že počátek třetí doby »bělošství« klade 

 až do budoucna. 



Feuerbach má pro Stirnera význam předůležitý: on mu do 

 koncuje dogmatiku, ruše ji, Stirner chce totéž učiniti s morálkou 

 aby celé náboženství padlo. A také » kritika*, jež ústně ve kruhu 

 »Volných« bezohledně prováděna, a jejímiž representanty v litera- 

 tuře zase vynikající z »Volných* byli, působila mocně na Sthnera, 

 jenž není než jejím pokračovatelem, jak sám se přiznává. Ze tak 

 prudce s ní a Feuerbachem polemisuje, nesmí nás mýliti: právě 

 ten boj je známkou, kdo mu byli myšlenkově nejbhžší. 



Největší rozdíly, jimiž se Stirnerovo myšlení od myšlení na- 

 šeho liší, jsou indeterminismus a naprostý nedostatek psychologie. 

 Obé jsou nikoli znaky Stirnera, nýbrž prostředí, z něhož vyšel, 

 oné filosofické školy, která z Kanta vycházejíc, ujala se jeho nou- 

 men, věcí o sobě, a aby odstranila rozpor jich s fainomeny, pro- 

 hlásila je za jediné platná, a zákon jejich a lidské vůle, spontanitu, 

 za zákon všeobecný. Její vzestup značí pilíře Fichte, Schelling, 

 Hegel, její úpadek Feuerbach a Stirner. Právě pro svůj idealismus 

 a indeterminismus, konstruujíc svět ze sebe, pohrdala shledáváním 

 fakt, nedovedla v sobě pěstovati přírodní vědu, tehdy již skvěle 

 se vyvíjející, čistě empirickou, experimentální a pro totéž neujala 

 se přírodopisu duše, psychologie. Živý doklad toho máme ve fy- 



